Od téže autorky vyšlo také

Uzdrav sám sebe

Poznej sám sebe

Jména všech osob v knize (stejně jako detaily umožňující jejich identifikaci) byla změněna nebo ve značné míře upravena.

Nicole LePera

How to be the love you seek

Copyright © 2023 Nicole LePera

Translation © 2025 Miroslava Lánská

All rights reserved

Žádná část této knihy s výjimkou případných krátkých citací v kritických článcích a recenzích nesmí být žádným způsobem používána nebo reprodukována bez písemného svolení.

ISBN 978-80-284-0721-6

Mé matce a všem, kteří již odešli – kéž by odpočívali v nekonečném míru lásky.

Nám všem, kteří jsme zůstali – kéž bychom přetavili svou bolest a uzdravili svá srdce.

Napsali o Dr. Nicole LePera a její knize How to do the work

(česky vyšlo pod názvem Uzdrav sám sebe)

Svět potřebuje tuhle knihu! Ať už jste dospěli na své ozdravné cestě kamkoli, kniha Uzdrav sám sebe vás spolehlivě povede k silnějším vztahům, většímu potěšení a jasněji nasměruje k vaší budoucnosti. Ne vždy máme moc nad tím, co se s námi děje, ale Nicole nám ukazuje, jak na to reagovat z místa uzdravování a vnitřního míru.

— Lewis Howes, autor The School of Greatness, bestselleru New York Times

Ve své knize Uzdrav sám sebe Nicole LePera bravurně demystifikuje a zpřístupňuje terapeutické principy, které mění život. Tuto knihu by měl číst každý, kdo se vydává na cestu osobního růstu.

— Gabby Bernsteinová, bestsellerová autorka New York Times č. 1

Uzdrav sám sebe je pozvánkou k využívání vnitřních nástrojů, které si všichni neseme v sobě. Je na vás, zda se rozhodnete pozvání přijmout. Dr. LePera vás přijme s otevřenou náručí, ať jste na své cestě kdekoli; vaše současná úroveň ovládání sebe sama je pouhým výchozím předpokladem. Tohle je průvodce vaší cestou za skutečným bytím. A svět váš vklad potřebuje, dnes víc než kdy dřív.

— Karlyn Percil-Merceda, generální ředitelka KDPM Consulting Group, Inc., odbornice na emoční strategii a koučka osobního rozvoje

Navenek se kniha jeví jako návod „jak na to“, ale ve své podstatě je to dílo o pochopení sebe sama. Neboť jen při hlubokém pochopení jsme schopni se uzdravovat.

— The Minimalists

Chcete od života víc? Hledáte odpovědi? Uzdrav sám sebe vás naučí hledat je ve vás samotných. Tato kniha, mistrovský kousek sebeposílení, mi změnila život – a váš změní také.

— Mel Robbinsová, autorka mezinárodního bestselleru The 5 Second Rule

PŘEDMLUVA

VY JSTE TVŮRCI ZMĚNY

Po této knize jste sáhli pravděpodobně z důvodu, že ve svém životě máte nějaký vztah, který je příčinou stresu. Může jít o vztah s partnerem, rodiči, sourozenci, dětmi nebo kolegou a vy byste rádi dynamiku tohoto vztahu změnili – a pokud jste jako většina lidí, pak chcete, aby k tomu došlo pokud možno co nejdříve. Někteří z vás možná pochybují o tom, zda má smysl v práci na konkrétním vztahu pokračovat, neboť si nejste jistí, zda stojí za námahu nebo zda je náprava vůbec možná. Jiní zase mohou mít potíže s navázáním hodnotného vtahu nebo s jeho udržením a to v nich vyvolává obavy z možné izolovanosti nebo osamělosti v budoucnu.

Znám to. Během desetiletí práce klinického psychologa jsem měla mnoho klientů, kteří hluboce toužili najít trvalou lásku, řešit opakující se konflikty nebo zbavit se dysfunkčních návyků. Při sezeních s jednotlivci, páry i rodinami jsem se mnohokrát setkala se stejným vzorcem: navzdory nejlepším záměrům a veškerému úsilí nebyla většina lidí schopná vytvořit nebo si udržet vztah, jaký by si přáli, což bylo u mnoha z nich provázeno frustrací či rozhořčením.

Většina mých klientů četla knihy o problematice vztahů a v průběhu doby vyzkoušela všechny nejnovější strategie a nástroje v naději, že třeba něco z nich – cokoli – pomůže. Mnozí znali koncept „jazyků lásky“, který v roce 1992 zpopularizovala kniha Dr. Garyho Chapmana The Five Love Languages: The Secret to Love that Lasts (česky vyšlo jako Pět jazyků lásky: naučte se hovořit jazykem lásky toho druhého). Teorie Dr. Chapmana vychází z toho, že lidé vyjadřují lásku různými způsoby – dotykem, kvalitním společným časem, obdarováním, slovy uznání nebo aktem služby (například ustláním lůžka či přípravou večeře), a že požádáme-li partnera, aby lásku vyjádřil po svém, může to naše vzájemné spojení prohloubit.

Ve většině vztahových terapií nacházíme širší pojetí uplatnění vnější změny – očekávání, že ti druzí přizpůsobí své chování našim potřebám. Ačkoli se postupy a nástroje u jednotlivých terapeutů i v knihách a teoriích liší, obecně je základní poselství vesměs stejné: musíme se v některých ohledech změnit, máme-li lépe uspokojovat potřeby druhých, a naopak.

Teoreticky zní celkem rozumně, že pokud má člověk ve vztahu pocit nedostatečné podpory nebo propojení, může prostě toho druhého požádat, aby své chování změnil. Ale ve skutečném životě tento přístup často selhává. Nemůžeme druhé měnit, a když je tlačíme do změny jejich zakořeněných vnitřních vzorců, obvykle to moc nefunguje – nebo aspoň ne nadlouho. Místo toho mnohdy hledání takové vnější změny vyvolává mezi lidmi napětí, odmítavé reakce a nespokojenost a může vést k opakujícím se konfliktům nebo odpojení. Ve skutečnosti mnohdy bývá receptem na doživotní nespokojenost nebo vzdor.

Asi vás (právem) napadá otázka: Co se tedy přepokládá, že udělám? Jestliže očekávání, že ten druhý pozmění to, kým je, aby se lépe přizpůsobil tomu, kým jsem já, nefunguje, co ano? Roky jsem si tuto otázku kladla také.

Od nástupu dospělosti jsem se snažila vytvářet vazby, po kterých jsem toužila. Sice jsem znala mnoho terapeutických nástrojů, ale navzdory veškeré snaze o větší sebereflexi, uvědomování si sebe sama a komunikaci jsem se ve většině svých vztahů necítila spokojená. Připadala jsem si pořád sama, a to i když jsem byla obklopena ostatními, ať už svou rodinou při prázdninových pobytech, přáteli při oslavě mých narozenin nebo při intimních chvílích s partnerkou. V těchto momentech, kdy jsem chtěla (nebo dokonce očekávala) hlubší spojení, jsem si naopak často připadala osamělá a nemilovaná. Bez ohledu na to, co jsem říkala nebo jak jsem to říkala, i na to, co pro mne druzí dělali nebo se snažili dělat, jsem se dál cítila odpojená a sama. Čím zoufaleji jsem se pokoušela k ostatním přiblížit, tím vzdálenější jsem jim byla a má bolest se prohlubovala.

Až o jedněch Vánocích jsem svůj vztahový vzorec, zaseknutý v důvěrně známém, ale nenaplňujícím koloběhu, uviděla jasněji. V té době jsem chodila se Sárou (o našem vztahu si přečtete v první kapitole). Byly jsme spolu už několik let a dělily se o byt v East Village v New Yorku. Protože jsme obě o Vánocích navštěvovaly své rodiny, slavily jsme tradičně o několik dní dřív. Právě v tomto konkrétním roce však Sára navrhla, abychom my dvě trávily svátky pouze spolu, prostě jako pár. Tohle znamenalo znatelný odklon od dosavadní dynamiky našeho vztahu. Sára byla velice společenský člověk a náš vztah se léta točil kolem večírků a večeří s dalšími lidmi. Dojalo mě, že chce strávit tento den jen se mnou, a doufala jsem, že to prohloubí naše pouto.

Toho rána jsme se probudily v našem vyzdobeném bytě a já jsem připravila speciální snídani, ke které jsme před rozdáváním dárků měly usednout. Byla jsem nadšená, když jsem o něco později našla v obálce od Sáry dva lístky na vystoupení Cirque du Soleil – mého oblíbeného! Chce strávit víc času jen se mnou! Pamatuje si, že zbožňuji Cirque du Soleil! Miluje mě! říkala jsem si. Bylo to úžasně romantické gesto. Ale ještě než jsme se připravily k odchodu, začal ve mně hlodat známý pocit odpojení.

Ani když jsem o pár hodin později seděla vedle ní v přítmí zaplněného hlediště, necítila jsem se jinak; vlastně jsem si připadala ještě osamocenější než dopoledne toho dne. Nemluvily jsme a nenavazovaly oční kontakt, a místo aby mezi námi podle mého očekávání tiše proudily neviditelné pramínky lásky, zdálo se mi, že sedím vedle cizího člověka. Abych ten nepříjemný pocit zahnala, objednala jsem pivo v naději, že to zboří jakoukoli zeď mezi námi, a pokračovala v pití během celého představení.

V té době jsem se druhým rokem vzdělávala v klinické psychologii a také navštěvovala svého vlastního terapeuta. Pracovala jsem na sobě a dělala pokroky – nebo jsem si to aspoň myslela – ohledně uvědomování si sebe sama a vše, co jsem se naučila, jsem předávala ostatním. To ještě umocnilo mé přesvědčení, že problémem ve vztahu se Sárou musí být její neochota nebo neschopnost se propojit.

Čím déle jsem se dusila ve své staré známé osamělosti a rostoucím pocitu odpojení, tím častěji mě napadalo, že bych se svým trápením konečně měla něco dělat. Napadlo mě, že se možná se Sárou – stejně jako mnohokrát předtím s mnoha jinými lidmi – cítím sama, protože jsem emočně sama. Třebaže bylo bolestivé připustit, že bych si své nejhlubší trápení mohla způsobovat vlastním přičiněním, také to zažehlo jiskru naděje, že jestliže já jsem tím, kdo je za tyto opakující se cykly zodpovědný, mohla a měla bych být také schopná je narušit.

Podobně jako jiné vztahové vzorce, které v dospělosti opakujeme, také moje osamělost začala už v mládí jako důsledek mých nejranějších vztahů v rámci rodiny. Nenaučila jsem se v dětství, jak se emočně s někým spojit, protože tak nebyli propojeni ani lidé kolem mne – nebo spíš se ani oni nenaučili, jak to udělat. Až o mnoho let později jsem objevila, že předpokladem emočního spojení s druhým je být emočně spojený sám se sebou. A abyste to dokázali, musíte být schopni své emoce autenticky prociťovat a vyjadřovat. Autentické vyjadřování vlastních emocí nám umožňuje dosáhnout toho, že si budeme připadat ostatními pravdivě viděni, poznáni a podporováni – což je základní emoční potřeba, kterou máme všichni.

Kvůli tomu, že jsem zodpovědnost za své vztahové problémy neustále svalovala na druhé a očekávala, že se kvůli mně změní, jsem nebyla schopná vidět roli, kterou jsem já sama ve svém trápení hrála. Neviděla jsem, jak moc jsem odpojená od svých vlastních tužeb a potřeb. Třebaže jsem pracovala na tom, abych lépe rozuměla sama sobě, nebyla jsem si plně vědoma toho, jak se jevím ve svých vztazích. Podobně jako mnozí moji klienti jsem očekávala, že ostatní budou řešit mé emoce nebo se starat, aby mi bylo lépe; ani jsem nevěděla, jak bych to mohla dělat sama. A protože jsem byla přesvědčená, že ta „správná“ osoba bude „prostě vědět“, jak zmenšit zakořeněné pocity osamělosti nebo mě jich dokonce zbavit, byla jsem pochopitelně zklamaná, když k tomu nedošlo, ať už tím druhým byl kdokoli a dělal cokoli. Tím, že jsem od ostatních očekávala naplnění svých potřeb, jsem bránila spokojenosti ve vztazích s nimi, ale přesto jsem se v milostných i jiných vztazích chovala stále stejně.

Jak jsem však začala zjišťovat, že rušivou konstantou v mých vztazích jsem já sama, začala jsem si zvolna připouštět i to, že nikdy nemůžu a nebudu mít kontrolu nad tím, co druzí dělají nebo nedělají, natož nad tím, jak rychle, efektivně nebo komplexně by mohli nebo měli naplňovat mé potřeby. A začala jsem chápat, že očekávat nebo vyžadovat, aby ten druhý měnil to, kým je nebo jak se autenticky projevuje, by vedlo pouze k tomu, že bychom se nemilovaní cítili oba. Být milován pro to, kým a jací jsme, je univerzální lidská potřeba – a tu jsem rozhodně nechtěla svým milovaným upírat.

Ve vlastní rodině i během svého klinického působení jsem se poučila, že chceme-li změnit vztah s ostatními a to, jak ho prožíváme, musíme nejdříve změnit vztah k sobě a jeho prožívání. To, jak se k sobě vztahujeme a jak se prožíváme v dospělosti, je přímo ovlivněno našimi nejranějšími vztahy a tím, jak jsme byli vnímáni a prožíváni v nich. Nepředvídatelnost, nedůslednost nebo to, že jsme v nich byli přehlížení, v nás zformovaly hluboké přesvědčení, že nejsme hodni péče nebo uspokojování našich potřeb. Vnitřní přesvědčení o vlastní nehodnosti nás pak vedlo k modifikaci toho, jak jsme se sami vztahovali a projevovali vůči okolí. Časem jsme začali hrát jisté role a předvádět ostatním jen své „přijatelné“ stránky, abychom se ochránili a zapadli do svého raného prostředí – což je to, o čem v této knize hovořím jako o podmíněném já. Hluboce zakořeněné obavy z vlastní nedostatečnosti nás pak často řídí i v dospělosti a nutí nás tyto vzorce chování opakovat také v dospělých vztazích.

Hraní těchto zažitých rolí nás ovšem odpojuje od naší jedinečné podstaty, vlastního bytí s ostatními, a to nevyhnutelně vede k pocitu, že jsme ve vztahu nedoceňovaní. K autentickému projevování se ve vztahu potřebujeme mít pocit bezpečí a jistoty – a aby se tak stalo, musíme se v první řadě cítit bezpečně a jistě ve vlastním těle. Toho ale mnozí nemohou dosáhnout, protože to nedokáže ani jejich tělo. Při chronickém neuspokojování potřeb je náš nervový systém v permanentním stresu, který nás uvězní v režimu přežití, a my pak nejsme fyziologicky schopni cítit se v přítomnosti ostatních bezpečně.

To poznání mi otevřelo oči. Jestliže jsem se nikdy necítila skutečně bezpečně ve vlastním těle, jak bych se mohla cítit dost bezpečně na to, abych prožívala radost, lehkost a spojení, které s sebou skutečná láska může nést? Jestliže stále potlačuji své skutečné potřeby a přání, abych vyhověla měřítkům ostatních nebo společenským standardům, jak bych kolem sebe mohla vidět příležitost ke spojení se svým pravým já? Jestliže se sama zcela neznám a nemiluji, jak mohu čekat, že dovolím někomu jinému, aby mě poznal a miloval všechno, čím jsem?

Zmiňuji tu svůj příběh právě proto, že je zcela běžný. Bez ohledu na jedinečné aspekty našich osudů, jen málokteří z nás se cítí být cenní a hodni lásky sami o sobě, aniž by potřebovali uznání nebo schválení ostatních. Stejně jako jsme to dělali v dětství, dál hledáme jistotu a bezpečí u jiných. Dál potlačujeme ty části sebe sama, které jsme se kdysi naučili považovat za ostudné, a utvrzujeme se v obavě, že jsou skutečně tak nehodné, jak nám původně bylo vštěpováno. Když se vyjádření svého pravého já vyhýbáme, popíráme ho nebo modifikujeme, zvyšuje se hladina stresu v našem těle i nelibost vůči ostatním. Může nás to zmáhat tak, že pak například při dotazu na to, jaký jsme měli den, začneme na své blízké ječet, vyhýbáme se nepříjemnému, ale potřebnému rozhovoru s rodinou nebo se vypneme, přestože se nás přátelé snaží podpořit. To vše jsou projevy běžného návyku mnoha z nás: vracíme se k někdejším dětským strategiím zvládání navzdory tomu, že dnes už vyvolávají jen bolest a trápení.

Když obnovíme spojení se svým skutečným já a svou vnitřní hodnotou, přihodí se něco báječného – a nejen nám. Čím jistější a bezpečnější budeme ve svém sebevyjádření, tím snáze budeme vytvářet bezpečí a jistotu pro ostatní, aby se také mohli citlivě a autenticky projevit. Teprve když jsem byla víc propojená s tím, co potřebuji a chci, dokázala jsem být s ostatními taková, jaká skutečně jsem, a to mi umožnilo jim opravdu nabídnout tu lásku, o které jsem se celou dobu mylně domnívala, že jim dávám. Nejdřív jsem se však musela propojit se svým fyzickým tělem a prozkoumat, jak se v tu chvíli cítí.

Jak jsem se začala znovu spojovat se svým tělem a víc se mi dařilo zkoumat jeho vjemy a rozumět jim, začala jsem také lépe zvládat stresující nebo rozčilující zážitky a sdílet své pocity místo toho, abych se vypínala nebo vzdalovala, jako jsem to dělala celé roky předtím. Zjistila jsem, že spolu s lepším přijímáním vlastních emocí a rostoucí důvěrou ve svou schopnost se vyjádřit dokážu také lépe snášet nepříjemné pocity vyvolávané emoční zranitelností vůči druhým. Časem jsem dospěla k mnohem upřímnějšímu sdílení s ostatními, dokonce i s lidmi, s nimiž jsem se setkávala nově. Díky tomu, že jsem se otevřela vlastním emočním prožitkům ve vztahu, mohla jsem být víc přítomná emočním prožitkům druhých a soucítit s nimi.

V reálu to vypadalo tak, že jsem se musela učit, jak se cítit ve svém těle dostatečně bezpečně a jistě na to, abych mohla otevřít své srdce a byla schopná dávat i dostávat lásku, po níž jsem toužila. Vykročení na tuto život měnící cestu mi ukázalo, jak hluboká, naplňující a rozpínající se může láska být, a poučilo mě, že cílem není hledat jen lásku, ale také najít a odstranit všechny vnitřní obranné bariéry vůči ní. Naučila jsem se, že láska neznamená její vyjadřování nějakým konkrétním způsobem, ale že jde o samo ztělesnění tohoto citu, nabízející druhým podporu a příležitost být sami sebou, být přesně takovými, jací jsou.

V této knize se chci s vámi podělit o informace a nástroje, s nimiž jsem se seznámila, a pomoci vám tak ve vašem návratu k vlastnímu srdci. Na následujících stranách se dozvíte, jak se spojit se vším, co vás tvoří jako celek: s tělem, myslí a duší. Dozvíte se, jak rozpoznat všechny podoby podmíněného já vystupující ve vašich vztazích, jak identifikovat a naplňovat vlastní potřeby, jak uklidnit emoce, které vás přemáhají, a konečně i to, jak se propojit se svým srdcem a jeho vrozenou a neomezenou kapacitou milovat. Stejně jako kniha, i vaše cesta bude nejen o uzdravování spojení a vztahu s vlastním srdcem, ale také o uzdravování spojení a vztahů se srdci lidí kolem vás. Poznáte, že teprve když jsme spojeni se svým vlastním srdcem a pečujeme o ně, můžeme se skutečně spojit se srdcem druhého a starat se o ně.

Obnovené spojení s vrozenou moudrostí a intuicí, které přebývají ve vašem srdci, vás nasměruje k volbám, jež vám přinesou radost a naplnění jak uvnitř, tak mimo vaše vztahy. Vaše cesta vám pomůže šířit lásku do okolí a umožní přístup k vašemu nejhlouběji uloženému potenciálu jako jednotlivce, partnera i člena rodiny a společnosti, což nakonec bude přínosem pro všechny komunity, jejichž jste součástí. Být tou láskou, kterou hledáme, je největší a nejléčivější dar, jaký můžeme dát sami sobě, těm kolem nás a světu, o nějž se všichni dělíme.

Ve vašem srdci je mocná síla, schopná měnit vaše vztahy i prostředí. To, co je skutečným zdrojem všeho uzdravování, je láska, která žije v každém z vás.

1

SÍLA VAŠICH VZTAHŮ

Většina z nás vidí vztahy spíš jako něco, co se děje nám, než co se děje s námi nebo dokonce kvůli nám. „Propadáme lásce“, protože jsme se nechali strhnout vášní či silou toho druhého. Stále znovu ignorujeme varovné signály a vybíráme si nesprávné lidi, a to i když si myslíme, že už jsme se poučili. Když se vztah rozpadne nebo skončí, mnohdy vidíme vinu na straně toho druhého a vyčítáme mu neochotu nebo neschopnost učinit nás šťastnými.

Často je pro nás obtížné rozpoznat aktivní roli, kterou ve svých vztazích hrajeme, a ne vždy si uvědomujeme, že existují specifické příčiny, pro něž si intuitivně vybíráme jistý typ lidí. Mnozí z nás se do někoho „zamilují“ ne proto, že by probudil v našem srdci touhu, ale spíš proto, že takový člověk naplňuje nevědomé potřeby, o kterých jsme ani nevěděli, že je máme. A většina z nás se bezděčně obklopuje lidmi, s nimiž si můžeme znovu přehrávat důvěrně známé zvyky a vzorce z našich raných vztahů.

Mnohdy zažíváme ve vztazích pocit bezmoci, protože spoustu času a energie vynakládáme na pokusy ovládat něco, co ovládat nemůžeme: ostatní lidi. I když teď možná ohledně změny svých vztahů pociťujete beznaděj a bezmoc, může vás posílit vědomí, že máte účinný nástroj změny. My všichni ho máme. My všichni můžeme navazovat a vytvářet zdravé a šťastné vztahy. My všichni můžeme být tou láskou, kterou hledáme, bez ohledu na to, co dělají ti druzí nebo co se kolem nás děje.

MÁ ROLE V MÝCH VZTAZÍCH

Až do své třicítky jsem se ve svých milostných vztazích vesměs jevila jako slabá a pasivní. Přeskakovala jsem od partnera k partnerovi, každého z nich vinila z nespokojenosti, která se u mne dřív či později nevyhnutelně dostavila, a věřila, že situace se zásadně změní, jakmile najdu někoho, kdo pro mne bude tím „pravým“. Tento vzorec se vytvořil v mých šestnácti, kdy jsem začala randit s Billym. Byl mým prvním milostným partnerem a já jsem byla zamilovaná – nebo jsem si to aspoň myslela.

Jako typický párek teenagerů jsme většinu společného času trávili o víkendech sledováním televize, poflakováním se s kamarády nebo chozením do kina. Má rodina o Billym věděla a to, že spolu trávíme čas, schvalovala. Ale ani tak jsem o Billym nikdy moc nemluvila, nanejvýš jsem něco zamumlala, když se na něj náhodou má matka nebo sestra zeptaly, nebo si postěžovala, když mě zrovna něčím naštval. Detailněji jsem o našem vztahu nemluvila ani s kamarádkami, ale ne proto, že by se mi nelíbil nebo že bych k němu nechovala silné city; naopak jsem si myslela, že jsem do něj opravdově zamilovaná. Jenže v mé rodině se kromě situací, kdy jsme byli znepokojení nebo měli kvůli něčemu starosti, o citech nehovořilo. A já jsem se tohoto vzorce držela a připadalo mi v pořádku, že o Billym mluvím (nebo si na něj stěžuji) jen tehdy, když mi něco provede nebo mě nudí.

Po půldruhém roce vztahu jsme se s Billym rozešli. Jedním z důvodů byla skutečnost, že každý z nás na podzim nastupoval na jinou vysokou školu a přesun mezi oběma univerzitami představoval 13 hodin jízdy po mezistátní dálnici. Ale dalším důvodem bylo to, že jsem podle Billyho byla „emočně nedostupná“ – a tahle charakteristika na mně ulpívala dlouho. Tehdy mě šokovala: necítila jsem se být emočně nedostupná a vůči Billymu se považovala za velice milující. Od mládí jsem byla hrdá na to, že se o ostatní starám a jsem dobrý, starostlivý člověk.

Po roce na vysoké škole jsem sama sebe překvapila zjištěním, že mě přitahuje představa randění se ženami. Náhle jsem viděla celou záležitost s Billym ve zcela jiném světle. Ovšemže jsem byla emočně nedostupná, myslela jsem si. Jsem homosexuální! Při sportu jsem se seznámila se svou první přítelkyní, Katie. Měly jsme společné kamarády a stejné zájmy a trávily spolu hodně času při trénincích, cestách na zápasy a vycházkách s dalšími spoluhráčkami. Na tom bylo založeno naše spojení: na blízkosti a podobnosti. Většinu času jsme trávily spolu a podnikaly různé věci, ale stále mě pronásledoval pocit, že něco chybí. Třebaže jsem po hlubším propojení toužila, sdílela jsem ze svého emočního světa jen velmi málo – s ní i kýmkoli dalším. Pravdou je, že jsem ve skutečnosti nebyla emočnímu spojení otevřená či, jinak řečeno, dostupná. Protože jsem si však svého podílu na chybějícím spojení mezi námi nebyla vědoma a postrádala jiskření, které jsem hledala, po roce a půl jsme se s Katie rozešly a já jsem se začala vídat se Sofiou.

Střídavě jsme se scházely a rozcházely až do ukončení vysoké školy a po promoci jsme se obě rozhodly přestěhovat do stejného města. Třebaže se Sofia se od Katie v mnoha ohledech lišila, naše spoluvytvářená dynamika mi stále umožňovala zůstat emočně vzdálená a vyhýbat se jakémukoli hlubokému nebo autentickému emočnímu spojení. Věděla jsem o tom. Nebo spíš moje podmíněná mysl – ta část mozku, která řídí všechny naše instinktivní, automatické myšlenky, pocity a reakce – o tom věděla. Právě v této hluboko uložené části naší psychiky skladujeme spolu se všemi vzpomínkami včetně těch, které si nedokážeme přesně vybavit, také své potlačené pocity, dětské bolesti a jádrová přesvědčení.

Sofiu vychovávala emočně reaktivní matka, která v období dětství a mládí své dcery často vybuchovala, křičela a ječela na ni nebo ji kritizovala a srážela. A stejným způsobem začala Sofia už po nedlouhém trvání našeho vztahu jednat se mnou: ječela, když nesouhlasila s tím, co jsem řekla nebo udělala, nadávala mi nebo mě shazovala, když se jí něco nelíbilo na mém vzhledu. Protože jsem věděla, čím si v dětství procházela, ospravedlňovala jsem její chování a říkala si, že to tak nemyslí a že z ní mluví jen její staré dětské rány. Bylo v tom hodně pravdy, a tak mi připadalo neuvěřitelně těžké nastavit hranice a meze pro tolerování takových projevů. Neschopná stát si za svým nebo hovořit o svých zraněných či pobouřených citech jsem začala vnímat, že ve mně roste zloba vůči ní.

Dál jsem ze svého trápení vinila Sofiu, aniž bych si uvědomovala, co je opravdu špatně – že jsem naštvaná sama na sebe za to, že si vysvětluji svou bolest a hledám omluvy pro její zraňující chování.

Po posledním a definitivním rozchodu se Sofiou jsem se seznámila se ženou jménem Sara a chodila s ní další čtyři roky. Sara byla lehkovážné stvoření milující večírky a zábavy a to mě k ní podvědomě přitahovalo; se Sarou totiž nikdy nebyla nouze o množství akcí a zážitků odvádějících pozornost od jakýchkoli negativních pocitů. Protože vždycky působila tak bezstarostně, zahanbovalo mě, když jsem se cítila jinak než v pohodě a bez problémů. Začala jsem s ní navštěvovat večírky a sdílela s ní její společenskými akcemi zaplněný diář. Ve snaze utišit narůstající bolest a prázdnotu, vyvolanou nedostatkem hlubšího emočního spojení, mě však mé podvědomí vrátilo ke starým, zakořeněným návykům, a tak jsem se uchylovala k práci a pomáhala si povzbuzujícími prostředky.

Sara sice nikdy nedávala najevo nespokojenost s naším vztahem, ale když se napila, bývala zlá – a pila často. A stejně jako se Sofiou, i v těchto případech jsem si Sařino chování racionalizovala a říkala si, že zkrátka jen moc pila nebo že to, co říká nebo dělá, nemyslí doopravdy. V takových chvílích jsem znovu potlačila své emoce, znovu dala přednost jejím pocitům před svými a snažila se ji uklidnit nebo potěšit. Jak se společné měsíce proměňovaly v roky, začala jsem pociťovat stejnou nechuť, jakou jsem cítila se Sofiou. A opět jsem jako viníka označila Saru s tím, že mi nevěnuje dost pozornosti a nedbá na moje city. Nakonec vzal za své i tento vztah.

Poté co jsme se Sára a já rozešly, nastěhovala jsem se do třípokojového bytu, kde jsem měla spolubydlící jménem Vivienne. Byla o něco starší než já a připadala mi mnohem zralejší než jiné ženy, které jsem znala. Brzy jsme se spřátelily a později se staly i milenkami. Přitahovala mě její nezávislost a emoční soběstačnost a brzy nás spojily podobné záliby a společné zájmy. Časem jsme se začaly jedna druhé svěřovat se svými starostmi a obavami a tím se naše spojení dál prohlubovalo.

Stejně jako Sofia, také Vivienne vyrůstala ve stresujícím a nestabilním domově, z něhož ještě jako teenager odešla. Zakládala si na tom, že nikdy nikoho nepotřebovala, a také na počátku našeho vztahu důrazně prohlašovala, že není „typ na manželství“. Takže když o pár let později začala mluvit o svatbě se mnou, považovala jsem to za něco mimořádného: Nestála o manželství, ale o mě stojí tolik, že si mě chce vzít!! rozplývala jsem se v soukromí. Odletěly jsme do Connecticutu, kde tehdy bylo partnerství stejnopohlavních párů legální, a po roce jsme se do mého rodného města vrátily už jako manželská dvojice.

Krátce po našem přestěhování se začal můj náhled na milostné vztahy posouvat. Právě jsem skončila doktorandské studium psychologie na New School for Social Research a začala pracovat na svých licenčních hodinách, což je praktické vzdělávání, které je nutné absolvovat pro získání licence k provozování soukromé psychologické praxe. Byl to celodenní a intenzivní zápřah. Dva roky jsem navštěvovala individuální i skupinová sezení psychoanalýzy, odvětví psychologie zkoumajícího různé způsoby, jimiž naše podvědomí ovlivňuje naše myšlenky, city, chování i dynamiku vztahů.

Najednou jsem byla vtahovaná do sebeanalýzy a sebehodnocení. Během individuálních sezení jsem začala zkoumat své podvědomé myšlenky a pocity – něco, co jsem nikdy předtím nedělala – a během skupinových sezení jsem hodnotila své interakce s ostatními studenty ve třídě. V průběhu několika týdnů jsem si uvědomila, že mezi mnou a Vivienne je velký emoční příkop; nikdy jsme nemluvily o svých hlubších citech nebo aktuální dynamice našeho vztahu a teď jsem obojí probírala s naprosto cizími lidmi. Začínala jsem myslet na to, že v manželství nejsem šťastná a že v našem vztahu není ono emoční spojení, po němž jsem tolik toužila.

V novém městě jsme neměly tak velký okruh přátel jako dřív, a tak se náš svět zúžil hlavně na nás dvě. Bez častých vycházek do společnosti, které odváděly pozornost od našeho vztahu, byla jeho dynamika zjevnější a vystupovala na povrch jako bubliny vzduchu unikajícího z úst člověka, který příliš dlouho pod hladinou zadržuje dech.

Začala jsem si Vivienne opakovaně stěžovat, že nemám pocit vzájemného spojení a že si myslím, že náš vztah postrádá emoční hloubku. Vyčítala jsem jí, že je příliš nezávislá, a říkala jí, že ona je tou překážkou, která brání našemu propojení na hlubší úrovni, což vede k opakujícím se vyhroceným konfliktům. Když si to všechno dnes připomenu, ošívám se. Stejně jako v předchozích vztazích, ani v tomto se mi nepodařilo rozpoznat roli, kterou jsem v jeho neuspokojivém a povrchním průběhu hrála. Nemohla jsem vnímat své emoce, protože jsem od nich byla tak dalece odpoutaná, že jsem dokonce ani nevěděla, co jsou zač.

Čím víc rostla má nespokojenost, tím urputněji Vivienne o naše manželství bojovala. Její odhodlání mě děsilo, a když jsem si připustila, že se chci rozvést, šokovalo mě to: poprvé ve svém životě jsem toužila po pravém opaku toho, co si přál člověk, na němž mi záleželo. Celé měsíce jsem se trápila hledáním způsobu, jak jí říct, že se chci rozvést, a mezitím se snažila odradit ji svým chováním. Když jsem konečně promluvila o svých skutečných citech, cítila jsem současně strach i sílu: bylo to poprvé v nějakém mém vztahu, kdy jsem dala přednost vlastním touhám před touhami někoho jiného.

Rozvod byl první situací, kdy jsem začala vidět roli, kterou já sama hraji při vytváření vztahové dynamiky, jež neprospívá mně ani okolí. Navenek se můj podvědomý zvyk ignorovat vlastní potřeby, potlačovat vlastní city a klást přání nebo potřeby druhých na první místo jevil jako potvrzení toho, že jsem „dobrý“ a „nesobecký“ člověk. Ale tenhle zvyk nečinil šťastnější mě ani nikoho jiného. Ve skutečnosti jsem tím, že jsem sotvakdy vyjádřila své skutečné pocity (z nichž mnohé jsem si ani nedovolovala mít), svůj emoční odstup od ostatních jen zvyšovala. Dávat přednost ostatním před sebou nebyla nesobeckost, ale zanedbávání sebe sama. Hluboká nespokojenost pak vedla k tomu, že jsem se často naštvala nebo rozčilila a začínala jsem se dohadovat nebo vyvolávat spory ohledně každodenních záležitostí, což zvyšovalo pocity zášti mezi mnou a Vivienne.

Důvodem, proč jsem tehdy nebyla schopná rozpoznat svůj podíl na opakujících se konfliktech, byly vztahové vzorce hluboce zakořeněné v mém podvědomí; byly součástí mého instinktivního způsobu vztahování se k ostatním, interakce a spojování se s nimi. Tyto zvyky jsem si osvojila ve svých prvních vztazích – ve vztazích s vlastní rodinou.

VAŠE NEJRANĚJŠÍ VZTAHY FORMUJÍ VAŠI BUDOUCNOST

Při pohledu zvenku byste si mohli myslet, že jsem vyrostla ve šťastné a semknuté rodině. Kdybyste se mě zeptali v mládí i po značnou část mého dospělého života, řekla bych vám totéž. Rodina mě povzbuzovala ke skvělým výkonům ve škole i ve sportu a nikdo mi tělesně ani sexuálně neubližoval. Ale jak jsem se od té doby poučila, absence zjevného týrání nevylučuje možnost emočního zanedbávání a s tím spojeného traumatu.

Jako dítě jsem byla obklopena stresem a nemocemi. Má starší sestra v dětství trpěla život ohrožujícími zdravotními problémy a moje matka po léta strádala chronickými potížemi a bolestmi, které ovšem má rodina nikdy otevřeně nepřiznávala. Podobně jsme nehovořili ani o svých pocitech, o tom, zda jsme šťastní, nebo smutní, a přímo jsme jeden druhého nekonfrontovali, když jsme byli ranění nebo rozzlobení. Nakonec jsme přece byli relativně šťastní, že ano? Proč bychom měli spolu debatovat nebo se střetávat kvůli čemukoli?

Místo spojení na emoční úrovni jsem se spojovala se svými rodiči a sestrou prostřednictvím stresu a úzkosti. Jakmile nastala další zdravotní krize nebo stresující situace, znovu a znovu se naše rodina semkla ve sdílených starostech, dokud se věc nevyřešila. V případě „urgentních“ potřeb vystresovaného, nemocného nebo jinak postiženého člena rodiny se o něj všichni starali a pravidelně při tom zanedbávali své vlastní potřeby.

Při neustálém opakování těchto vzorců jsem se časem naučila, že moje potřeby a pocity nejsou tak důležité jako potřeby a pocity lidí kolem mě. Přestože jsem věděla, že mě moje rodina miluje a dbá o mě, nikdy jsem tuhle lásku nebo starost necítila v emoční rovině. Když jsem byla rozrušená, jak už tak děti bývají, potřebovala jsem, aby mě vyslechli a emočně zklidnili nebo utěšili. Protože pozornost rodičů nebyla k mání, neboť ji vždy zaměstnávala nějaká aktuální krize, začala jsem s nimi v obavě, abych nezvyšovala již tak vysokou hladinu rodinného stresu, sdílet stále méně. Nakonec jsem se naučila nepřiznávat, že vůbec nějaké potřeby mám – nebo jsem se přinejmenším snažila neukazovat svou zranitelnost, abych se uchránila pocitů zklamání v případě, že mě nikdo nepodpoří. V zájmu svého bezpečí jsem se stále víc odtahovala, potlačovala všechny pocity a budovala mezi sebou a světem svých emocí zeď. Tyto zvládací strategie se staly obranným štítem, který jsem v dalších letech ve vztazích používala, abych se uchránila před citovým zraněním.

Toto je samozřejmě můj příběh a ten váš bude jiný. Ale bez ohledu na jedinečnou cestu každého z nás jsou to vždycky naše nejranější vazby, co ovlivňuje návyky, které si přinášíme do svých dospělých vztahů, zejména těch milostných. Třebaže teď už jen zřídka slouží našim nejlepším zájmům, jsou důvěrně známé, pohodlné, a tedy bezpečné. Vzhledem k tomu, že jsou uloženy v naší podvědomé mysli a automaticky se každodenně opakují, je pro nás často těžké je rozpoznat – a tím těžší je pak vědomě vidět roli, kterou ve svých vztazích hrajeme.

Můžeme se nicméně naučit, jak být svědky svého podmínění a jak si vytvořit nové zvyky, které budou lépe odpovídat našim současným potřebám. Když zjistíme a pochopíme, že naše podmínění je pozůstatkem našich minulých zkušeností, mnohdy se nám uleví, neboť nás to zbavuje pocitů zahanbení, které jsme mohli důsledku dysfunkčnosti našich vztahů mít. Jakmile rozpoznáme a přijmeme roli, kterou v nich hrajeme, můžeme využít svou schopnost a sílu ke změně jejich dynamiky. Je to prostě tak: pokud chceme dosáhnout změny vztahu, musíme nejdříve změnit způsob, jakým se v něm projevujeme.

Když jsem si uvědomila, že červenou nitkou vinoucí se všemi mými dysfunkčními vztahy jsem já sama, sebrala jsem sílu ke změně dynamiky, kterou do nich vnáším. Začala jsem vnímat, že se snažím vyhnout nepříjemnému pocitu, že jsem druhé zklamala, a že pohody ve vztahu dosahuji obětováním svých vlastních potřeb. Neměla jsem nastavené jasné hranice – vlastně jsem neměla vůbec žádné hranice. Odpojení od mých skutečných potřeb a přání a stálé překračování mezí končilo tím, že jsem se cítila být emočně vzdálená a nespokojená, přičemž zodpovědnost za to jsem svalovala na druhé. Nakonec jsem ze vztahu odcházela a pátrala po jiném, „perfektnějším“ partnerství. Nevědoma si vlastních podmíněných návyků jsem z potíží ve vztahu vinila druhé a očekávala od nich, že se v zájmu našeho vztahu změní, přičemž svou vlastní roli jsem nebrala v potaz.

Teprve když jsem na sebe začala pohlížet upřímněji, začaly se mé vztahy vyvíjet. Došlo mi, že abych nalezla a udržela si zdravý vztah, musím být já sama emočně zdravá. A bylo nutné začít něčím, co mi bylo zpočátku hodně nepříjemné. Musela jsem se naučit, jak ctít své vlastní potřeby a přání vytvářením nových hranic vůči ostatním, a současně se učit, jak při tom mít dost trpělivosti a soucitu sama se sebou.

POCHOPTE VLIV SVÝCH RANÝCH DĚTSKÝCH TRAUMAT

Faktem je, že ve svých vztazích opakujeme to, co jsme zažili nebo se naučili. Takže pokud jsme vyrůstali ve stresujícím či chaotickém prostředí, nebyli svědky zdravých návyků nebo byli emočně zanedbáváni či ignorováni, opakujeme stejnou dynamiku ve vlastních dospělých vztazích. Ačkoli o tom ani nemusíme vědět, naše minulost, zejména silná vazba na rodiče, je hluboce zakotvena v našem těle i mysli a vede nás k tomu, že v dospělosti instinktivně vyhledáváme a znovu vytváříme stejný typ vtahů. Tohle jsou naše traumatická pouta, naše podmíněné vzorce vztahování se k ostatním způsobem, který zrcadlí nebo znovu vytváří stejné vazby, jako byly ty s rodiči.

Než se do tohoto tématu ponoříme hlouběji, bude užitečné definovat si několik málo konceptů, s nimiž se v knize budeme setkávat.

Začněme výrazem trauma. Většině lidí se při zaslechnutí tohoto slova vybaví silné utrpení jedince jako následek katastrofické či násilné události, například přírodní katastrofy, války, znásilnění, incestu nebo zneužívání.

Třebaže ho toto všechno samozřejmě způsobuje, může být trauma také následkem každého stresu, který překračuje naši schopnost jej emočně zpracovat; důsledkem je pak pokračující dysregulace nervového systému. Patří sem ochromující stres, který na nás dopadá, pokud nám chybí to, co je třeba k pocitu bezpečí a jistoty, včetně emocionální podpory. Když se nám neustále nedostává pocitu jistoty a bezpečí nebo když se obáváme toho, že ti, na nichž záleží naše přežití, tu pro nás nebudou, postrádáme vědomí určitosti a kontroly nad věcmi. To aktivuje stresový okruh našeho těla, jinak známý jako hypothalamo-hypofýzo-nadledvinová (HPA) osa (víc viz na straně 103)1, který ovlivňuje schopnost těla stávající okolnosti zvládat.

Neustálé znevažování našich emocí, popírání našich zážitků či reality nebo emoční opouštění, to vše může stresový okruh aktivovat a vyvolat traumatické emoční ochromení. To se může projevit v jediném okamžiku (což je často případ všech událostí zmíněných výše), nebo se časem pomalu kumuluje a roste v nás, mnohdy aniž bychom to vědomě zaznamenali. Když nejsme schopni své emoce zpracovat, vtisknou se do naší mysli i těla, zůstávají s námi a v dalších letech ovlivňují naše myšlenky, city i reakce.

Kromě stresu, který zažíváme v domácím prostředí, je tu ještě traumatizující systémový, kulturní nebo kolektivní stres, jenž ovlivňuje mnohé z nás a udržuje nás odpojené od podpůrných vztahů, jež potřebujeme k pocitu emoční jistoty a bezpečí. Takové kolektivní trauma, objevující se například při přírodních katastrofách, finanční nejistotě, válce, koloniální/systémové nerovnosti, genderovém/kulturním útlaku nebo pandemiích, připravuje o pocit bezpečí skupinu lidí, komunitu, zemi nebo část světa. Kolektivní trauma ovlivňuje způsob, jakým se lidé vztahují k sobě i ostatním, přičemž jeho dopad na jednotlivce se liší podle osobního podmínění a mezigeneračně modelované zvládací dovednosti.

Stejně jako má každý z nás jedinečné emoční zážitky, máme také rozdílné reaktivní vzorce a naučené strategie zvládání založené na našem specifickém podmínění z dětství – a to i když si neumíme vědomě vybavit, co se nám jako dětem stalo. Pokud jste někdy podstoupili tradiční terapii nebo četli o behaviorální vědě, pravděpodobně jste narazili na koncept podmínění; jde o proces, při němž se naše přesvědčení, chování a návyky, které jsme si osvojili opakovanými zkušenostmi a zážitky, ukládají v naší podvědomé mysli, odkud řídí naše automatické reakce, impulsy a motivaci.

Ačkoli si samozřejmě můžeme díky svým novým volbám a zkušenostem vytvořit nové zvyky i v dospělosti, naše podmínění se vesměs vytvářelo v době, kdy jsme byli dětmi závislými na rodičích, či přesněji na rodičovských postavách. Termín rodičovské postavy, s nímž se v knize setkáte častěji, označuje lidi, kteří byli v našem útlém dětství primárně odpovědní za naplňování našich fyzických a emočních potřeb. Pro většinu z nás jsou jimi naše biologická matka, otec nebo oba, ale výraz rodičovská postava se může vztahovat i k prarodičům, nevlastním rodičům, pěstounům, sourozencům, chůvám, profesionálním pečovatelům nebo jakékoli osobě primárně pečující o dítě. (Pokud je v dalším textu použit jen pojem rodiče, vztahuje se většinou i na další osoby, které o vás pečovaly.)

Bez ohledu na to, kdo zastupoval rodičovské postavy našeho dětství, i na to, zda považujeme vztah s nimi za „dobrý“, nebo „špatný“, instinktivně jsme u nich hledali vedení a současně přitom vstřebávali informace o sobě a okolním světě. Od nich jsme se učili, jak vyjadřovat (nebo potlačovat) své emoce, jak pečovat o své tělo, jak zapadat, tedy být sociálně přijímáni (například jaké chování je správné a jaké špatné apod.), a jak se vztahovat k ostatním a interagovat s nimi. Osvojovali jsme si tyto návyky a přesvědčení jak pozorováním, tak napodobováním těch, kdo se kolem nás pohybovali.

Všechny malé děti napodobují své rodiče (rodičovské postavy). Nejspíš jste viděli, jak malé dítě odpovídá úsměvem nebo vystrčením špičky jazyka, když totéž udělá jeho rodič. Podobně děti kopírují většinu toho, co vidí rodiče dělat. Jestliže se rodič stydí za své emoce nebo je potlačuje, můžeme se naučit jednat stejně. Jestliže kritizuje své tělo nebo některé fyzické aspekty jiných lidí, můžeme se naučit kritizovat ostatní nebo se stydět sami za sebe. Jestliže ve stresujících nebo rozčilujících situacích reaguje křikem nebo ječením, můžeme se chovat stejně. Když zvládá takové situace únikem do mlčení a ignorováním ostatních, můžeme si podobné emoční odpoutání osvojit také.

Abychom mohli svůj emoční svět řídit, musíme se v prvé řadě cítit dost jistě a bezpečně na to, abychom se před lidmi kolem nás nebáli vyjádřit své myšlenky a city. Naše schopnost toto dělat v dospělosti je silně ovlivněna tím, jak jsme se převážně cítili ve svých raných vztazích. Teorie attachmentu (připoutání), s níž přišel v roce 1952 psychoanalytik John Bowlby, vychází z toho, že bezpečí a jistota našich vztahů s rodičovskými postavami ovlivňuje druh vztahů, který pak po zbytek života hledáme a vytváříme s ostatními.2 Jestliže naše připoutání s rodiči bylo v dětství převážně bezpečné a jisté a naše fyzické i emoční potřeby byly trvale uspokojovány, dá se očekávat, že v dospělosti budeme dávat přednost svým potřebám a jejich naplňování. Je pravděpodobnější, že lidé s bezpečným připoutáním budou důvěřovat sami sobě i ostatním a budou vyzbrojeni emoční odolností, což znamená, že budou schopni snášet nepříjemné emoce a rychle se od nich odrazit. Tato emoční sebedůvěra se buduje v průběhu času prostřednictvím důsledných, spolehlivých a předvídatelných akcí člověka. Ve vztahu se pak důvěra odráží ve vědomí toho, že se můžete spolehnout na jistý způsob chování toho druhého.

Mnozí z nás ovšem nevyrůstali v bezpečném a jistém připoutání, protože sami rodiče byli ovlivněni vztahovým prostředím jejich raného dětství, v němž mnohé z jejich potřeb nebyly uspokojovány. V důsledku toho nebyly v raném dětství důsledně identifikovány nebo zajišťovány ani naše fyzické a/nebo emoční potřeby. Protože nás jako děti nikdo nenaučil, jak to dělat, můžeme mít později jako dospělí potíže s určením nebo uspokojováním svých potřeb. Můžeme také postrádat důvěru v sebe nebo ostatní a často reagovat impulsivně, neboť postrádáme emoční odolnost, která by nám pomohla zvládat nepříjemné emoce, ať už jde o ty specifické, například stres, smutek či hněv, nebo o nepříjemné pocity obecně. Můžeme se nadále opouštět či zrazovat nebo vynakládat množství času, energie i emočních zdrojů na úsilí přimět druhé, aby o nás dbali, případně se také můžeme před jejich podporou úplně uzavřít.

V obou případech – jak při bezpečném, tak při nejistém připoutání v raném dětství – se navyklé vzorce ukládají do naší podvědomé mysli a zůstávají tam. Jsou to právě tyto vzorce, co nás v dospělosti dál automaticky a instinktivně táhne k podobné vztahové dynamice.

JSTE ŘÍZENI SVÝMI V DĚTSTVÍ NEUSPOKOJOVANÝMI POTŘEBAMI

Dřív než se pustíme do identifikace vlastního vzorce připojení, je důležité porozumět tomu, co jsou neuspokojované dětské potřeby. Ty mohou být fyzické nebo emoční, přičemž obecně bývá snazší pochopit ty první.

Z fyzického hlediska funguje naše tělo stále stejně. Plíce okysličují krev kyslíkem z okolního vzduchu, buňky nám pomáhají fungovat přeměnou živin v naší potravě a díky svalům se hýbeme a můžeme nosit těžké věci. Tyto strukturální podobnosti se týkají všech lidských bytostí, takže sdílíme tytéž fyzické potřeby: vodu, kyslík, živiny a rovnováhu mezi odpočinkem / osvěžujícím spánkem a pohybem.

Neuspokojování fyzických potřeb v dětství mohlo mít podobu nedostatku jídla, neodpovídajícího oblečení nebo minimálního prostoru pro fyzickou aktivitu či pro klidný odpočinek. Postrádat pocit bezpečí jste však mohli i z řady jiných důvodů, například finanční nejistoty nebo diskriminace. K neuspokojovaným fyzickým potřebám mohly ovšem patřit i jemnější aspekty, třeba to, že vás nikdo neutěšoval pohlazením nebo objetím, protože jste zůstávali často sami nebo byli vychováváni lidmi, jimž byl fyzický kontakt nepříjemný, nebo to, že jste se nemohli dobře vyspat, protože váš domov byl hlučný a chaotický. Řada lidí i v dospělosti dál zápolí s neuspokojenými fyzickými potřebami, například kvůli nedostatku finančních prostředků na důslednou péči o tělo nebo kvůli tomu, že se necítí dost jistě a bezpečně ve vlastní kůži. Bez ohledu na příčinu vedou trvale neuspokojované fyzické potřeby k tomu, že tělo aktivuje reakci nervového systému, která nás vhání do režimu přežití a naše emoční potřeby odsouvá daleko dozadu.

Ještě běžnější než neuspokojované fyzické potřeby jsou neuspokojované emoční potřeby. Skoro každý, koho znám, dokonce i ti, jejichž rodičovské postavy měly ty nejlepší úmysly, se s tím v dětství setkal. Není to překvapující, když vezmeme v úvahu náročnost práce a někdy dokonce i několik zaměstnání, která někteří z rodičů mají, aby rodinu finančně zabezpečili. Jak by člověk, který pracuje přesčas a sám pořádně nejí a nespí nebo který se špatně vyrovnává s vlastním stresem, mohl emočně pečovat o někoho jiného? Nemůže.

Navzdory možným sociálním rozdílům my všichni máme emoční potřeby, které je třeba uspokojovat. Tou nejsilnější v našich dětských i dospělých vztazích je potřeba cítit jistotu a bezpečí v tom, být sami sebou, aniž bychom ztráceli spojení s ostatními a jejich podporu. To, že můžeme s pocitem jistoty a bezpečí otevřeně vyjádřit své zkušenosti a svůj pohled na věc, nám pomáhá vytvářet emoční blízkost. Jsme-li schopni emoční zranitelnosti a upřímnosti bez ohledu na to, co cítíme, máme možnost být svědky sebe sama a více ze sebe poznat. Podívejte se na následující otázky a věnujte chvilku zkoumání toho, jak bezpečně a jistě se cítíte v různých vztazích:

Cítím se být s  druhým bezpečně a jistě spojen/a fyzicky i emočně?

Cítím, že jsem pro něj v našem vztahu důležitý/á?

Cítím, že mě miluje a dbá o mě, a to i v momentech fyzické nebo emoční vzdálenosti?

Když pociťujeme emoční bezpečí a jistotu, jsme schopni věřit tomu, že ten druhý vidí, akceptuje a oceňuje, kým jsme, poskytuje nám prostor pro změnu a vývoj a má na srdci náš nejlepší zájem. Jestliže máme toto bezpečí a jistotu ve svém nejranějším připojení, můžeme se naučit důvěřovat fyzickému spojení se svým tělem a jeho schopnosti zvládat stres a další rozrušující emoce. Cítíme-li bezpečné a jisté emoční spojení, jsme schopni sdílet sebe sama s ostatními a přitom vědět, že po případném chvilkovém odpojení nebo konfliktu dokážeme spojení obnovit a napravit.

K tomu, aby rodičovské postavy mohly dítěti pomáhat k pocitu, že je v bezpečí, ceněno (tedy že je viděno, slyšeno a uznáváno) a milováno na pevném základu, musí se také ony samy takto cítit. V mnoha případech tomu tak není, protože se rodiče v důsledku vlastních dětských traumat (a následující dysregulace nervového systému, o které budeme hovořit vzápětí) nenaučili své emoce ovládat. Výsledkem je, že velká část z nás vyrůstala bez pocitu emočního bezpečí nezbytného k autentickému vyjádření sebe sama, a to u mnohých vedlo k tomu, že se začali cítit nehodní a emočně osamělí.

Pokud naši rodiče sami neznali pocit emočního bezpečí a jistoty, nebyli ani schopni vytvořit prostředí, které jsme potřebovali k objevování a projevování svého autentického já. V důsledku toho jsme si nakonec mohli připadat jako emočně opuštění nebo ochromení, což v obou případech znamenalo, že jsme sami museli hledat způsoby zacházení se svými stresujícími nebo rozrušujícími emocemi. Pocity spojené s dětským emočním zanedbáváním nebo opouštěním aktivují v našem mozku v podstatě stejné dráhy jako fyzická bolest a vyvolávají v naší mysli i těle trvalou stresovou reakci, která způsobuje trauma.

Nedostatek emočního bezpečí a jistoty v dětství může mít různé podoby, například pravidelného ignorování, kritiky nebo okřikování při vyjadřování různých emocí, což v nás buduje hluboce zakořeňující přesvědčení, že to „přeháníme“, a vede k přetrvávajícím potížím se sebevyjádřením. Může vypadat i tak, že jsme odrazováni od projevů vášně či zájmu (nebo je nám v nich bráněno), a to může v dospělosti způsobovat nejistotu ohledně toho, co se nám líbí.

V následujících odstavcích je uvedeno několik dalších příkladů z dlouhého seznamu indikátorů emočního zanedbávání v dětství, které můžete porovnat se svou vlastní zkušeností.

Vaši rodiče vás neviděli nebo nebyli schopni vidět jako jedinečnou bytost. Zacházeli s vámi jako s „následovníky“ jich samých a chtěli, abyste šli v jejich stopách nebo přejímali jejich přesvědčení, emoce, zevnějšek a někdy dokonce i kariéru. Jako dospělí se necítíte dost bezpečně a jistí, zda jste tím, čím jste, nebo možná tápete v tom, čemu věříte, jak se cítíte či co vás zajímá.

Vaši rodiče vám nevěnovali nebo nebyli schopni věnovat pravidelnou pozornost, protože je od toho odváděla práce, vztahy, finanční nároky nebo nevyřešené trauma. Jako dospělí se můžete izolovat nebo být nadměrně nezávislí a oddělovat se od jakéhokoli typu spojení s ostatními nebo jejich podpory.

Vaši rodiče si často brali věci osobně a rychle se dostávali do defenzivy nebo emoční reaktivity, přičemž z potíží nebo konfliktů vinili vnější prostředí nebo lidi okolo, vás nevyjímaje. Jako dospělí se můžete často obávat případných „problémů“ a očekávat, že vaše pocity se zlepší díky druhým; často pak zjistíte, že abyste předešli konfliktu, snažíte se druhé uklidnit nebo potěšit.

Vaši rodiče měli dvojí tvář: jednu předváděli doma, kde byli kritičtí, zahanbující ostatní nebo uzavření, zatímco druhá byla určena pro vnější svět, kde byli srdeční, vřelí a zdánlivě plni lásky k vám. Jako dospělí se můžete často cítit na hraně, nejistí či zmatení úmysly a činy lidí kolem vás.

Vaši rodiče často zdůrazňovali vaše úspěchy nebo se jimi před ostatními chlubili, ale dokud jste něčeho nedosáhli nebo nezískali za svůj výkon uznání, většinou si vás nevšímali. Jako dospělí se bez vnějšího ocenění můžete cítit bezcenní, nehodní lásky nebo prázdní.

Vaši rodiče pravidelně zavrhovali, znevažovali nebo ignorovali váš pohled na věc nebo vaše pocity. Jako dospělí můžete mít sklon uvažovat černobíle („správné“, nebo „špatné“, „dobré“, nebo „zlé“) a často zápolit s vnímáním nebo uznáním perspektivy druhých, zejména jste-li rozrušení nebo uprostřed konfliktu.

Vaši rodiče se pravidelně soustřeďovali na své vlastní potřeby nebo emoce, případně také často a přehnaně zdůrazňovali svou roli ve vaší výchově a přitom vám často opakovali nebo připomínali, co všechno pro vás udělali nebo museli obětovat. Jako dospělí se neustále cítíte být zavázáni druhým nebo si připadáte sobečtí, že vůbec nějaké potřeby máte.

MOJE NEUSPOKOJOVANÉ EMOČNÍ POTŘEBY

Ve strachu ze ztráty spojení se svou rodinou jsem pravidelně dávala přednost jejich potřebám nebo tužbám před svými vlastními. Jak jsem si osvojovala tuto dynamiku spoluzávislosti a neoddělování svých emocí nebo pohledu od emocí či pohledu ostatních, učila jsem se přebírat zodpovědnost za jejich emoční prožitky. Chycena v internalizovaném cyklu sebeobviňování jsem si vypěstovala zvyk omlouvat chování druhých stejně, jako jsem to později dělala v případě Sofie a v dalších svých vztazích.

NEUROFYZIOLOGICKÝ DOPAD VAŠEHO DĚTSTVÍ

PODMÍNĚNÉ STRESOVÉ REAKCE