ODEBÍRÁNÍ SRDCE

Jodi Picoultová

ODEBÍRÁNÍ SRDCE

Ikar

Přeložila Zdeňka Zvěřinová

HARVESTING THE HEART

Copyright © 1993 by Jodi Picoult

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2025

ISBN 978-80-249-5688-6

Pro Kylea Camerona van Leera,

díky jehož pohledu mám příležitost znovuobjevovat svět

Poděkování

Jsem vděčná všem profesionálům, kteří mi ochotně věnovali čas a odborné znalosti. Jsou to Dr. James Umlas, Dr. Richard Stone, Andrea Greeneová, Frank Perla, Eddie LaPlume, Troy Dunn, Jack Gaylord a Eliza Saundersová. Za pomoc při ověřování faktů, hlídání dětí a nové nápady děkuju také Christopheru van Leerovi, Rebecce Pilandové, Kathleen Desmondové, Jane Picoultové, Jonathanu Picoultovi a Timothymu van Leerovi. Mimořádné díky patří Mary Morrisové a Lauře Grossové a vestoje tleskám Caroline Whiteové, která je stejně úžasná redaktorka jako přítelkyně.

Prolog

Paige

Nicholas mě do našeho domu nepustí, a tak svou rodinu pozoruju z dálky. Přestože tábořím vpředu na trávníku, vím přesně, kdy odnáší Maxe do dětského pokoje, aby ho přebalil. Uvnitř se rozsvítí – lampička ve tvaru dinosaura se stínítkem potištěným prehistorickými kostmi – a vidím obrys manželových rukou, jak sundávají plenku.

Než jsem před třemi měsíci odešla, spočítala bych na prstech jedné ruky, kolikrát našeho syna přebalil. Ale co jsem koneckonců čekala? Neměl na vybranou. A v nouzových situacích byl odjakživa mistr.

Max žvatlá slabiky, které se připojují jedna k druhé jako barevné korálky. Zvědavě vstanu a vylezu na spodní větev dubu, který stojí nejblíž u domu. S trochou úsilí se vyhoupnu nahoru tak, že mám bradu v jedné úrovni s parapetem v dětském pokoji. Byla jsem tak dlouho ve tmě, že když mě oslní žluté světlo proudící z místnosti, neustále mrkám.

Nicholas zapíná zip u Maxova spacího vaku. Jakmile se nakloní blíž, chlapec natáhne ručičky, chytí ho za vázanku a nacpe si ji do pusy. Nicholas mu ji vezme a v tu chvíli mě spatří za oknem. Zvedne ho a schválně ho obrátí tak, aby ke mně byl zády. Rázně vykročí k oknu, k jedinému, které je natolik blízko, abych jím viděla dovnitř, a upřeně se na mě zadívá. Neusměje se ani nepromluví. Pak zatáhne závěsy, takže přede mnou zůstane už jen řada míčků, poníků a slonů hrajících na pozoun – usměvavých obrázků, které jsem nakreslila a v těhotenství se k nim modlila. Tehdy jsem ještě doufala, že pohádky utiší moje obavy a zajistí mému synovi šťastné dětství.

≈≈≈

Dnes v noci, když je měsíc tak bílý a velký, že nemůžu spát, aniž bych se bála, že mě rozdrtí, si vzpomenu na sen, jenž mě zavedl k mé ztracené matce. Teď už samozřejmě vím, že to vůbec nebyl sen, ale skutečnost, pokud na tom ovšem ještě záleží. Ta vzpomínka se mi začala vynořovat po Maxově narození – první noc po porodu a následně v týdnu, kdy jsme si ho přinesli domů –, někdy dokonce několikrát za noc. Často jsem ji měla před očima, když se Max probudil a vyžadoval, abych ho nakrmila, přebalila nebo pochovala, a stydím se přiznat, že mi ta souvislost mnoho týdnů unikala.

Na stropě matčiny kuchyně byly vlhké, světle růžové skvrny ve tvaru plnokrevníků. Tamhle, říkávala, když mě držela na klíně a ukazovala nad naše hlavy, vidíš ty nozdry? A spletený ocas? Dennodenně jsme se na ně vzájemně upozorňovaly. U snídaně, když vytahovala nádobí z myčky, jsem seděla na keramické pracovní desce a představovala si, že jemné cinkání misky z křehkého čínského porcelánu o hrnek představuje dusot kouzelných kopyt. Po večeři, když jsme seděly potmě a poslouchaly, jak se v bouchající přeplněné pračce se sušičkou převaluje prádlo, mě políbila na temeno a šeptala názvy míst, kam nás ti koně odvezou: Telluride, Scarborough, Jasper. Můj otec, vynálezce, který si v tu dobu přivydělával jako počítačový programátor, chodil domů pozdě a nacházel nás, jak jsme v té pozici usnuly. Několikrát jsem mu ty koně ukazovala, ale nikdy je neviděl.

Poté co jsem se s tím svěřila matce, odpověděla, že mu s tím zkrátka musíme pomoct. Jednou si mě posadila vysoko na ramena, přičemž sama balancovala na nízké stoličce. Podala mi černý popisovač, který byl silně cítit lékořicí, a vyzvala mě, ať to, co vidím, obkreslím. Obrysy jsem pak vybarvila voskovkami ze čtyřiašedesátidílné sady koupené ve Walmartu – hnědáka s bílou lysinkou, světle nazrzlého grošáka a dva zářivě oranžové strakáče plemene Appaloosa. Matka jim přikreslila svalnaté přední nohy, pevné hřbety a povlávající havraní hřívy. Pak odtáhla pracovní stůl doprostřed kuchyně a zvedla mě na něj. Venku bylo horké léto, jak už to v Chicagu bývá. S matkou jsme ležely vedle sebe, tiskla jsem se k ní ramenem a dívaly jsme se na strop, po kterém ti hřebci běželi. „Paige,“ vydechla klidně, „podívej se, co jsme provedly.“

V pěti letech jsem nevěděla, co přesně slovo „provedly“ znamená, ani jsem nechápala, proč otec zuří a matka se mu směje. Pamatuju se jen na to, že příští večer, poté co nás opustila, jsem si lehla na záda na kuchyňský stůl a snažila se představovat si dotek jejího ramene. Vybavovala jsem si i její melodický hlas. A když uplynuly tři měsíce, otec vzal kbelík s vápnem a přetřel s ním celý strop. Smýval ty krásné plnokrevníky centimetr po centimetru, až to vypadalo, jako by ti koně, a dokonce ani moje matka, vůbec neexistovali.

≈≈≈

V půl třetí ráno blikne v ložnici světlo a mě zaplaví příliv naděje. Zhasne však stejně rychle, jako se objevilo. Max je zticha, už se nebudí třikrát nebo čtyřikrát za noc. Vylezu ze spacáku, otevřu kufr auta a lovím mezi startovacími kabely a prázdnými plechovkami od dietní coly, dokud nenajdu skicák a křídy.

Musela jsem si na cestách koupit nové. Radši ani nechtějte vědět, kam jsem ty původní doma pohřbila, když mi začalo být jasné, že nebudu moct jít na výtvarnou školu a zároveň se starat o Maxe. Ale na útěku jsem se ke kreslení vrátila. Nejdřív jsem začala hloupostmi – obalem od Bic Macu, který jsem měla k obědu, cedulí s nápisem Yield, drobnými mincemi. Potom, ačkoli jsem už vyšla ze cviku, jsem se pokusila o lidi – o dívku u pokladny v samoobsluze nebo dvě děti, které s provizorními pomůckami hrály na ulici baseball. Kreslila jsem irské hrdiny a bohy, o nichž jsem celý život slýchala. A kousek po kousku se mi jasnozřivost, jíž byly moje prsty odjakživa obdařeny, začala vracet.

Nikdy jsem nebyla normální malířka. Od nepaměti dávám věcem na papíru zvláštní smysl. Ráda zaplňuju prostor a oživuju tmavá místa barvami. Kreslím obrázky, které se tísní tak blízko u okrajů stránky, až z nich skoro vypadnou. A někdy se na nich objevují předměty, kterým nerozumím. Občas dokončím portrét a najdu tam něco, co jsem vůbec neměla v úmyslu zobrazit, ukryté v prohlubni na krku nebo ve stínu ušního lalůčku. Pohled na výsledek mě pokaždé překvapí. Kreslím věci, o kterých bych neměla vědět, tajemství, která nebyla odhalena, lásku, která vůbec neměla existovat. Ti, kdo vidí moje výtvory, se tváří ohromeně. Ptají se mě, jestli vím, co to všechno znamená, ale nemám nejmenší ponětí. Umím to sice nakreslit, ale svým démonům musí lidé čelit sami.

Nevím, proč mám tento dar. Neprojeví se na každé kresbě, kterou vytvořím. Poprvé se to stalo v sedmé třídě, když jsem při výtvarné výchově načrtla jednoduché panorama Chicaga. Světlé mraky jsem však počmárala labyrintem dlouhých prázdných chodeb a zotvíraných dveří. A v rohu, kam nebylo skoro vidět, stál hrad s věží a žena v okně si tiskla ruce na srdce. Rozrušené řádové sestry zavolaly mého otce a ten při pohledu na obrázek zbledl. „Nevěděl jsem,“ vypravil ze sebe, „že si matku pamatuješ tak dobře.“

Když jsem se vrátila domů a Nicholas mě nepustil dál, udělala jsem to nejlepší, co jsem v danou chvíli mohla – místo manžela a syna jsem se obklopila jejich portréty. Nakreslila jsem Nicholasův výraz, když otevřel dveře a uviděl mě, a také Maxe, jak sedí v jeho náručí. Pak jsem si je nalepila izolepou na palubní desku v autě. Technicky nejsou zrovna dokonalé, ale zachytila jsem na nich atmosféru a to je důležité.

Dnes, zatímco jsem čekala, až Nicholas přijede domů z nemocnice, jsem kreslila po paměti. Vytvářela jsem jednu skicu za druhou, na papíry z obou stran. Teď už mám Nicholase a Maxe na víc než šedesáti kresbách.

Právě pracuju na jedné, kterou jsem začala už v podvečer, a jsem do té činnosti tak zabraná, že si Nicholase všimnu, až když vyjde na verandu. Tlumené bílé světlo linoucí se z domu kolem něj vytváří svatozář. „Paige?“ zavolá. „Paige?“

Popojdu až k verandě, aby mě uviděl. „Aha,“ zabručí a promne si spánky. „Jen mě zajímalo, jestli tu pořád jsi.“

„Jsem,“ přisvědčím. „A nikam nepůjdu.“

Nicholas si založí paže na hrudi. „Na to už je trochu pozdě,“ odsekne. Na chvíli se domnívám, že se otočí na podpatku a chvatně se vrátí dovnitř, ale přitáhne si župan blíž k tělu a sedne si na schod verandy. „Co děláš?“ zeptá se a ukáže na můj skicák.

„Kreslím tě. A taky Maxe,“ odpovím. Ukážu mu jeden z obrázků, který jsem udělala dřív.

„Vypadá hezky,“ prohodí. „Tohle ti vždycky šlo.“

Nevzpomínám si, kdy naposledy mě za něco, za jakoukoli dobře odvedenou práci, pochválil. Na vteřinu se na mě podívá a téměř poleví v ostražitosti. Ze světlých očí mu čiší únava. Jsou stejně modré jako ty moje.

Na vteřinu, když na Nicholase pohlédnu, v něm opět vidím mladíka, který snil o tom, že vystoupá na vrchol, a když některý z jeho pacientů zemřel, přišel domů a nechal se konejšit v mé náruči. Ve vzpomínkách vidím i oči dívky, jež kdysi věřila na romantiku. „Ráda bych ho objala,“ zašeptám. Při těch slovech se Nicholasův obličej zachmuří a uzavře se.

„Měla jsi šanci,“ utrousí, vstane a odejde do domu.

V měsíčním světle kreslím dál. Celou dobu přemýšlím, jestli má i Nicholas potíže se spánkem a jak bude zítra podrážděný, pokud nebude fungovat na sto procent. Možná proto, že věnuju pozornost různým věcem, dopadají má dílka tak, jak dopadají. Všechno je špatně. Zachytila jsem Maxovu podobu – buclaté pěstičky i rovné jemné vlásky –, ale něco je špatně. Několik minut mi trvá, než na to přijdu. Tentokrát, místo abych s Maxem nakreslila Nicholase, jsem zobrazila samu sebe. Sedí v ohbí mé paže a tahá mě za vlasy. Nezasvěcenému by se ten obrázek možná líbil. Ale v tmavší prohlubni Maxovy napřažené dlaně se skrývají mříže a věneček z listí. Uprostřed jsem zobrazila svou utíkající matku, která v němé výčitce drží dítě, jež nemám.

Část I.

Početí

1985–1993

kapitola 1

Paige

Mercy jsem objevila, když jsem to nejmíň očekávala.Bylo to malé bistro v zašlé postranní uličce v Cambridge a jeho zákazníky tvořili hlavně studenti a profesoři, kteří se chtěli levně najíst. Měla jsem posledních dvacet dolarů. Včera večer jsem si uvědomila, že bez doporučení si mě jako chůvu nikdo rozumný nenajme a díky úsměvu, několika líbivým větám a skrovnému portfoliu se na výtvarnou školu nedostanu. Takže jsem se v půl šesté ráno narovnala, vešla do Mercy a modlila se k Bohu, úvahy o němž mi celý život vrtaly hlavou, aby se tohle místo skutečně stalo mou spásou.

Bistro působilo menší, než bylo ve skutečnosti, a bylo cítit tuňákem a čisticími prostředky. Posadila jsem se k pultu a předstírala, že si prohlížím jídelní lístek. Z kuchyně vyšel mohutný černoch. „Máme zavřeno,“ oznámil mi a pak se obrátil a zase zmizel.

Ani jsem nezvedla hlavu. Cheeseburgery, bochánky s mlži, řecké předkrmy. „Proč tedy máte odemčené dveře?“ utrousila jsem.

Trvalo mu několik vteřin, než odpověděl. Došel až k místu, kde jsem seděla, a z obou stran se svalnatými pažemi opřel o pult. „Nemáš být ve škole?“ zeptal se.

„Je mi osmnáct.“ Mírně jsem naklonila hlavu, jak jsem to ve starých černobílých filmech viděla dělat Katharine Hepburnovou. „Napadlo mě, jestli byste tu pro mě neměli nějakou práci.“

„Práci?“ opakoval pomalu, jako by to slovo v životě neslyšel. „Práci.“ Přimhouřil oči a poprvé jsem si všimla jizvy, která mi připomněla ostnatý drát. Vinula se mu po celé délce tváře a ztrácela se v záhybech na jeho krku. „Chceš tu pracovat?“

„Ano,“ přisvědčila jsem. Z jeho očí jsem vyčetla, že nepotřebuje servírku, natož nezkušenou. Bylo mi jasné, že v současnosti nehledá ani hostesku nebo myčku nádobí.

Zavrtěl hlavou. „Na to je zatraceně brzy.“ Zadíval se na mě. Věděla jsem, že si prohlíží, jak jsem hubená a rozcuchaná. „Otvíráme v půl sedmé,“ dodal.

Tehdy jsem mohla odejít. Mohla jsem se vrátit na tu nevlídnou stanici metra, kde jsem spala několik minulých nocí, poslouchala tiché housle pouličních muzikantů a šílené pokřikování bezdomovců. Ale místo toho jsem uchopila zamaštěný papír, který byl přicvaknutý k vnitřní straně jídelního lístku, a přelétla pohledem výčet včerejších specialit. Zadní strana byla prázdná. Vytáhla jsem z batohu černý fix a pustila se do jediné věci, o které jsem s jistotou věděla, že ji umím dobře – kresby muže, který mě právě odmítl. Pracovala jsem jen podle toho, co jsem viděla přes výdejní okénko, které vedlo do kuchyně. Všimla jsem si, jak se mu bicepsy protahují a vlní, když vyndával z polic velké sklenice s majonézou a pytle s moukou. Zachytila jsem ten pohyb, spěch a potom rychle přikreslila obličej.

Odtáhla jsem se, abych se na své dílo podívala. Nad širokým čelem byl načrtnutý obrys silné stařeny, s rameny shrbenými od práce a ustavičného odmítání. Měla pokožku v barvě černé kávy a na zádech stopy jizev od mrskání bičem, které se stáčely a ústily do výrazné zakřivené jizvy na mužově obličeji. Tu ženu jsem neznala a nechápala jsem, proč se na stránce objevila. Věděla jsem, že to není moje nejlepší kresba, ale nemohla jsem se tím trápit. Položila jsem papír na pult a vyšla ze dveří, že počkám venku.

Ještě než jsem v sobě objevila schopnost odhalovat lidská tajemství, odjakživa jsem věřila, že umím dobře malovat. Věděla jsem to stejně, jako některé děti vědí, že umí chytat odpálené míčky při baseballu nebo z plsti a flitrů vyrábět originální desky na eseje. Odjakživa jsem si čmárala. Táta mi vyprávěl, že když jsem byla batole, vzala jsem si červenou voskovku a kolem dokola s ní v úrovni očí nakreslila na stěnách v domě souvislou čáru, jen dveře, nábytek a sporák jsem vynechala. Tvrdil, že jsem to udělala jen tak z legrace.

Když mi bylo pět, narazila jsem v jednom televizním pořadu na soutěž, kam pošlete nakreslenou želvu a oni vám dají stipendium na uměleckou školu. Jen jsem si tak bezmyšlenkovitě čmárala, ale když matka ten obrázek uviděla, prohlásila, že na zajištění vysokoškolského vzdělání není nikdy moc brzy, a pak tam můj výtvor poslala poštou. Když přišla odpověď, poblahopřáli mi v ní k talentu a nabídli mi, že mě zapíšou do národní umělecké školy ve městě zvaném Vicksburg. Matka mě zvedla ze země a oznámila mi, že dnešek je náš šťastný den. Tvrdila, že moje nadání je zjevně dědičné, a u večeře s velkou okázalostí ukázala dopis tátovi. Ten se blahosklonně pousmál a poznamenal, že takové informace posílají každému, o kom si myslí, že bude ochotný vyhazovat peníze za nějakou pofiderní školu. Matka pak odešla od stolu a zamkla se v koupelně. Přesto ten dopis přicvakla na ledničku vedle mého obrázku prstovými barvami a koláže z nalepených těstovin. V den, kdy odešla, zmizel a já od té doby přemýšlela, jestli si ho vzala s sebou, protože věděla, že mě si vzít nemůže.

Hodně jsem na matku myslela, mnohem víc než v předchozích několika letech. Částečně kvůli tomu, co jsem udělala, než jsem odešla z domova, a zčásti proto, že jsem vůbec z domova odešla. Přemýšlela jsem, co si o tom myslí můj otec. Dokázal mu Bůh, v něhož tolik věřil, odpovědět na otázku, proč mu ženy z jeho života neustále utíkají?

Když se v šest hodin deset minut černoch objevil ve dveřích a celé je zaplnil, už jsem věděla, jak to dopadne. Upřeně se na mě zadíval. Měl pootevřená ústa a tvářil se znepokojeně. V jedné ruce držel můj portrét a druhou napřáhl, aby mi pomohl zvednout se z chodníku. „Snídaňový personál přijde za dvacet minut,“ sdělil mi, „a předpokládám, že nemáš ani tušení, jak prostřít stoly.“

Lionel – tak se ten muž jmenoval – mě odvedl do kuchyně a nabídl mi hromadu francouzských toustů, přičemž mě zahrnoval informacemi o fungování myčky, grilu a o svém bratru Leroyovi, hlavním kuchaři. Nezeptal se mě, odkud pocházím, ani se mnou neprobíral plat, jako bychom se na jeho výši dohodli předem. Zčistajasna mi oznámil, že Mercy se jmenovala jeho prababička a před občanskou válkou byla v Georgii jako otrokyně. Právě ji jsem prostřednictvím jeho mysli nakreslila. „Nejspíš jsi jasnovidka,“ dodal, „protože o ní s nikým nemluvím.“ Vysvětlil mi, že většina týpků z Harvardu si myslí, že název bistra znamená nějaké filozofické zamyšlení, a proto tam chodí dál. Když odešel, přemítala jsem, proč běloši pojmenovávají holčičky jmény, jako jsou Hope, Faith a Patience – ačkoli naději, víře ani trpělivosti nikdy nebudou schopny dostát –, a proč černošské matky nazývají své dcery Mercy, Deliverance nebo Salvation – milosrdenství, vykoupení a spása –, přestože takové kříže budou muset nést až do smrti.

Když se Lionel vrátil, podal mi čistou vyžehlenou růžovou uniformu. Letmým pohledem přelétl po mém tmavomodrém svetru, podkolenkách a plisované sukni, která už dávno přišla o pevné záhyby. „Nebudu ti vyvracet, když mi povíš, že je ti osmnáct, ale rozhodně vypadáš jako dítě školou povinné,“ utrousil. Obrátil se ke mně zády, nechal mě, ať se za nerezovým mrazákem převléknu, a potom mi ukázal, jak obsluhovat pokladnu a jak si mám na rukou vyrovnávat talíře a sundávat je. „Nechápu, proč to dělám,“ zamumlal a pak přišel můj první host.

Když se teď na tu dobu ohlížím zpátky, uvědomuju si, že mým prvním zákazníkem musel být pochopitelně Nicholas. Osud se o to postaral. V každém případě byl to ráno první osobou v bistru, přišel ještě dřív, než se objevily dvě stálé servírky. Vsoukal se do boxu co nejdál ode dveří – byl hodně vysoký – a rozložil si před sebou Globe. Noviny příjemně zašustily, jako když šumí listí, a zavoněly čerstvou tiskařskou barvou. Celou dobu, co jsem mu nalévala kávu zdarma, ačkoli jsem ji dokonce trochu vyšplíchla na reklamu obchodního domu Filene’s zaujímající třetí stranu, vůbec nepromluvil. Poté co jsem si přišla zapsat jeho objednávku, sdělil mi: „Lionel to ví,“ a ani se na mě nepodíval. Až když jsem mu přinesla talíř, přikývl. Pokud chtěl další kávu, prostě zvedl šálek a držel ho ve vzduchu jako nabídku ke smíru, dokud jsem nepřišla a nedolila mu. Neobrátil se ke dveřím, když cinkání u dveří ohlásilo příchod Marvely a Doris, dvou stálých servírek, ani dalších sedmi lidí, kteří v jeho přítomnosti přišli na snídani.

Po jídle úhledně položil příbor na kraj talíře, což byla známka dobrého vychování. Poskládal noviny a nechal je v boxu, ať si je přečtou i jiní. Tehdy na mě pohlédl poprvé. Měl ty nejsvětlejší modré oči, jaké jsem kdy viděla. Možná za to mohl jen kontrast s jeho tmavými vlasy, ale zkrátka mi připadalo, že se dívám skrz něj a za ním vidím oblohu. „Lioneli,“ promluvil, „podle zákona byste neměl zaměstnávat děti, dokud nevyrostou z plenek.“ Usmál se na mě natolik vlídně, aby mi dal najevo, že si to nemám brát osobně, a potom odešel.

Možná za to mohl stres z první půlhodiny v novém zaměstnání nebo nedostatek spánku. Žádný skutečný důvod jsem neměla. Ale ucítila jsem, jak mě v očích pálí slzy, a protože jsem se rozhodla, že před Doris a Marvelou plakat nebudu, odešla jsem sklidit jeho stůl. Pokud šlo o spropitné, nechal mi deset centů. Deset mizerných centů. Nevypadalo to na slibný začátek. Sedla jsem si na rozpraskanou čalouněnou lavici a promnula si spánky. Nezačnu brečet, přesvědčovala jsem se. A potom jsem zvedla hlavu a uviděla, že si Lionel obrázek ode mě přilepil izolepou na pokladnu. S vypětím všech sil jsem vstala a strčila si spropitné do kapsy. Vzpomněla jsem si na otcův zvučný hlas, když mi znovu a znovu vštěpoval: Život může změnit i deseticent.

≈≈≈

Týden po nejhorším dni svého života jsem odešla z domova. Asi jsem s tím počítala od začátku, jen jsem čekala, až skončí pololetí. Ani nevím, proč jsem se s tím obtěžovala, protože mi to ve škole stejně nešlo – poslední tři měsíce mi bylo tak zle, že jsem se nedokázala soustředit a všechny moje absence se začaly projevovat na známkách. Asi jsem se jen potřebovala ujistit, že pokud chci, dokážu odmaturovat. A tak jsem to dotáhla do konce, i když se dvěma déčky z tělocviku a náboženství. Jako ostatní spolužáci na Střední škole papeže Pia jsem vstala, když nás k tomu otec Draher vyzval, přehodila si střapec zprava doleva, políbila sestru Mary Margaretu a sestru Altheu a sdělila jim, že ano, chystám se nastoupit na výtvarnou akademii.

Vlastně jsem ani tak moc nelhala, protože škola designu na Rhode Islandu mě přijala na základě prospěchu do prvního ročníku, což se samozřejmě stalo ještě předtím, než se můj život začal hroutit. Byla jsem si jistá, že otec už zaplatil část školného za podzimní semestr, a když jsem mu psala vzkaz, že odjíždím, uvažovala jsem, jestli se mu podaří získat ty peníze zpátky.

Můj otec byl vynálezce. Za ta léta vytvořil spoustu věcí, ale obvykle byl bohužel o krok pozadu. Jako když vymyslel sponu na kravatu se stahovatelnou plastovou fólií, která měla chránit látku při pracovních obědech. Pojmenoval to Čistá vázanka a nepochyboval, že bude klíčem k jeho úspěchu. Jenže pak se dozvěděl, že něco pozoruhodně podobného už čeká na patentovém úřadu. Stejný osud potkal i koupelnové zrcadlo odolné proti zamlžení, plovoucí klíčenku nebo šroubovací dudlík k aplikaci tekutých léků. Když si vzpomenu na otce, vybavím si Alenku a Bílého králíka, který ve všem neustále zaostával.

Narodil se v Irsku a většinu života se snažil uniknout stigmatům, jež se k jeho původu pojila. Nestyděl se, že je Ir – vlastně to byl vrchol jeho životní slávy, bylo mu trapné jen to, že je irský imigrant. V osmnácti letech se přestěhoval z Bridgeportu, irské části Chicaga, do malé čtvrti za Taylor Street obývané většinou Italy. Nikdy nepil a nějakou dobu se neúspěšně snažil osvojit si středozápadní výslovnost. Ale to zcela nedotknutelné pro něj představovalo náboženství. Byl zanícený evangelík, jako by mu duchovnost proudila žilami, nikoli myslí. Přemýšlela jsem, jestli by se, nebýt mé matky, rozhodl stát knězem.

Odjakživa věřil, že je Amerika pouze přechodná zastávka při jeho návratu do Irska, ačkoli nám nikdy neprozradil, jak dlouho se hodlá zdržet. Rodiče ho přivezli do Chicaga, když mu bylo teprve pět, a přestože se ve skutečnosti narodil ve městě, nikdy nezapomněl na zemědělský venkov v okresu Donegal. Odmalička jsem si nebyla jistá, jakou část jeho vyprávění tvořily vzpomínky a jakou představivost, ale stejně mě jeho příběhy fascinovaly. Rok po matčině odchodu mě naučil číst díky jednoduchým učebnicím založeným na irské mytologii. Takže ačkoli jiné malé děti znaly Berta, Ernieho, Dicka a Jane, já se dozvídala o dobrodružstvích slavného irského hrdiny Cúchulainna. Četla jsem o svatém Patrikovi, který zbavil ostrov hadů, o bohu mrtvých Donnovi, který ukazoval duším, kudy se dostanou do podsvětí, a o baziliškovi, před jehož zatuchlým, vražedným dechem jsem se v noci schovávala pod peřinu.

Otcova oblíbená pověst vyprávěla o Oisinovi, synovi Finna Mac Coola. Tento legendární válečník a básník se zamiloval do dcery boha moře Niamh. Několik let s ní žil šťastně na nádherném ostrově v oceánu, ale nedokázal zapomenout na svou vlast. Irsko, říkával otec, máš v krvi neustále. Když Oisin sdělil manželce, že se tam chce vrátit, půjčila mu kouzelného koně. Varovala ho však, ať z něj nesesedá, protože pak by rázem uběhlo tři sta let. Jenže Oisín z koně spadl a stal se z něj vetchý stařec. A přesto ho svatý Patrik přivítal, stejně jako podle otce jednoho dne přivítá nás tři – a později už jen dva.

Abych byla spravedlivá, po matčině odchodu se mě otec snažil vychovat nejlíp, jak uměl. To znamenalo, že mě zapsal do církevní školy, každou sobotu jsme chodili ke zpovědi a nad mou postelí visel jako talisman obrázek ukřižovaného Ježíše. Neviděl rozpory v katolické víře. Otec Draher nám vštěpoval, ať milujeme každého souseda, ale nevěříme Židům. Sestra Evangeline nám zase dělala kázání, ať se vyvarujeme nemravných myšlenek, a přesto bylo všeobecně známo, že než vstoupila do kláštera, byla patnáct let milenkou ženatého muže. A po zpovědi jste si samozřejmě mohli dělat, co jste chtěli, a pak se díky několika Zdrávas Maria a pozdravení našeho Otce pokaždé očistit. Dost dlouho jsem tomu věřila, ale pak jsem poznala z první ruky, že některé šrámy na duši se člověku nikdy vymazat nepodaří.

Moje nejoblíbenější místo v celém Chicagu byla tátova dílna. Uvnitř byla hrozně zaprášená, vonělo to tam dřevěnými hoblinami a lepidlem na letadla a našly se tam takové poklady jako staré kafemlýnky, zrezivělé panty a fialové obruče na cvičení. Po večerech a v deštivá sobotní odpoledne se táta vytrácel do sklepa a pracoval tam až do setmění. Někdy jsem si připadala spíš jako rodič, když jsem ho tahala nahoru a naléhala na něj, že musí opravdu něco sníst. Pracoval na svých nejnovějších vynálezech, zatímco já seděla na kraji zatuchlé zelené pohovky a dělala si úkoly.

V dílně byl táta jako vyměněný. Pohyboval se s kočičím půvabem a jako kouzelník vytahoval součástky, kolečka a čepy, z nichž sestavoval různé podivné vymyšlenosti na místech, kde ještě před několika minutami nebylo vůbec nic. Když mluvil o mé matce, což se nestávalo často, bylo to vždycky v dílně. Někdy jsem ho přistihla, jak se upřeně dívá na nejbližší okno, prasklý skleněný obdélníček. Ve světle, které mu padalo do obličeje, vypadal mnohem starší, než byl, a já se musela zastavit, spočítat léta a přemýšlet, kolik času ve skutečnosti uplynulo.

Ne že by někdy opravdu řekl: Vím, co jsi udělala. Jen se mnou přestal mluvit. A tehdy mi to došlo. Choval se znepokojeně a chtěl, aby čas rychle uplynul a mohla jsem odjet na vysokou. Vzpomněla jsem si, co jednou prohodila o sexu jedna spolužačka při hodině tělocviku: že jakmile to máš za sebou, všichni to poznají. Platilo totéž i o potratech? Mohl mi to vyčíst z obličeje?

Čekala jsem týden a doufala, že maturita mezi nás vnese jisté pochopení. Ale otec při slavnostním obřadu trpěl a vůbec mi nepoblahopřál. Ten večer bloumal naším zšeřelým domem, jako by se necítil ve své kůži. V jedenáct hodin jsme se dívali na noční zprávy. Ve stručném přehledu mluvili o ženě, která utloukla své tříměsíční dítě plechovkou lososa. Odvezli ji na psychiatrii a její manžel neustále opakoval reportérům, jak si vyčítá, že to nevycítil dřív.

Když zprávy skončily, táta přistoupil k starému stolu z třešňového dřeva a z horní zásuvky vytáhl modrou sametovou krabičku. Usmála jsem se. „Už jsem si myslela, že jsi zapomněl,“ prohodila jsem.

Zavrtěl hlavou a ostražitýma očima pozoroval, jak přejíždím prsty po hladkém obalu, jako bych doufala v perly nebo smaragdy. Uvnitř byl růženec, krásně vyřezaný z růžového dřeva. „Napadlo mě,“ podotkl tiše, „že bys ho mohla potřebovat.“

Tu noc, když jsem se balila, jsem se přesvědčovala, že to dělám, protože ho miluju a nechci, aby do konce života trpěl za moje hříchy. Zabalila jsem si jen praktické oblečení a oblékla si školní uniformu, protože jsem se domnívala, že mi pomůže splynout s davem. Technicky vzato jsem neutíkala. Bylo mi osmnáct. Mohla jsem si chodit, kam se mi zachtělo.

Poslední tři hodiny jsem strávila v tátově dílně a zkoušela jsem si různé formulace vzkazu, který mu nechám. Přejela jsem prsty po jeho nejnovějším projektu. Bylo to přání k narozeninám, jež po otevření zazpívalo krátký popěvek, a když jste přitlačili na roh, automaticky se nafouklo a vytvořilo balonek. Tvrdil, že po takových věcech je na trhu velká sháňka. Melodie mu dělala trochu starosti, nevěděl, co se stane s mikročipem, až se z přáníčka stane balon. „Připadá mi,“ prohodil teprve včera, „že když už něco máš, nemělo by se to měnit na něco jiného.“

Nakonec jsem mu prostě napsala: Miluju tě. Promiň. Zvládnu to. Když jsem se na ten vzkaz znovu podívala, nebyla jsem si jistá, jestli dává smysl. Omlouvám se za to, že ho miluju? Nebo že to zvládnu? Nakonec jsem pero odložila. Domnívala jsem se, že jsem zodpovědná, takže mu nakonec stejně povím, kde jsem skončila. Příští ráno jsem odnesla růženec do zastavárny. Za polovinu peněz jsem si koupila lístek na autobus, který mě odveze co nejdál od Chicaga. Naléhavě jsem se přesvědčovala, že mě tady nic nedrží.

Na autobusovém nádraží jsem nahlásila falešné jméno a zopakovala ho každému, kdo se mě zeptal. Během krátké přestávky v Ohiu jsem se rozhodla, že vystoupím z autobusu v Cambridge v Massachusetts. Bylo to poměrně blízko k Rhode Islandu, znělo to anonymněji než Boston a kromě toho ve mně to jméno vyvolávalo dobrý pocit – připomnělo mi tmavé anglické svetry, maturující studenty a další pěkné věci. Zůstanu tam, dokud si nevydělám na studium na škole designu. To, že mi osud hodil pod nohy další klacek, ještě neznamenalo, že se musím vzdát svých snů. Usnula jsem a zdálo se mi o Panně Marii. Jak poznala, že má věřit Duchu svatému, když za ní přišel? Po probuzení jsem uslyšela housle, které mi zněly jako hlas anděla.

≈≈≈

Zavolala jsem otci na účet volaného z podzemního placeného telefonu na autobusové zastávce Brattle Square. Přitom jsem pozorovala nějakou stařenu bez vlasů, která si háčkovala na lavičce, a cellistku s barevnými pramínky vpletenými do copánků. Snažila jsem se zaostřit na dlouhou řadu graffiti na vzdálené zdi a tehdy nás konečně spojili. „Poslouchej,“ vyhrkla jsem, než dostal příležitost se nadechnout. „Už nikdy se domů nevrátím.“

Čekala jsem, že se proti tomu ohradí, nebo se dokonce zhroutí a přizná, že už dva dny horečně prohledává chicagské ulice. Ale jen tiše hvízdl. „Nikdy neříkej nikdy, děvče. Jinak se ti to vrátí a neunikneš tomu.“

Sevřela jsem sluchátko, až mi zbělaly klouby. Táta, jediný člověk v mém životě, který se staral, co se mnou bude, nevypadal příliš znepokojeně. Jistě, zklamala jsem ho, ale to přece nemohlo zastínit osmnáct předchozích let, ne? Jeden z důvodů, proč jsem měla odvahu odejít, byl ten, že jsem v hloubi duše věděla, že na mě bude navždy čekat. Věděla jsem, že ve skutečnosti nebudu sama.

Zachvěla jsem se při pomyšlení, jak jsem se spletla i v něm. Přemýšlela jsem, co mu mám ještě říct.

„Mohla bys mi prozradit, kam jsi odjela,“ pokračoval klidně. „Vím, že jsi šla na autobusové nádraží, ale potom mi detaily unikají.“

„Jak jsi to zjistil?“ vydechla jsem.

Zasmál se. Ten zvuk mě celou zahalil. Myslím si, že jeho smích byla moje úplně první vzpomínka v životě. „Miluju tě. Co jsi čekala?“

„Jsem v Massachusetts,“ sdělila jsem mu. S každou minutou jsem se cítila líp. „Ale víc ti toho nepovím.“ Cellistka zvedla smyčec a přejela s ním přes tělo nástroje. „Ohledně akademie nevím,“ dodala jsem.

Vzdychl. „To není důvod k tomu, aby ses sebrala a odjela,“ zamumlal. „Mohla jsi za mnou přijít. Vždycky…“ Zbytek jeho slov přehlušil kolemjedoucí autobus. Neslyšela jsem ho a byla jsem tomu ráda. Bylo to snadnější než přiznat, že nechci vědět, co mi otec říká.

„Paige?“ pobídl mě k odpovědi na otázku, která mi unikla.

„Tati,“ promluvila jsem, „volal jsi na policii? Ví o mém odjezdu někdo?“

„Neřekl jsem to živé duši,“ odvětil. „Napadlo mě to, ano, ale věřil jsem, že každou chvíli vejdeš do dveří. Nebo jsem v to aspoň doufal.“ Jeho hlas zněl tiše a tlumeně. „Nemohl jsem uvěřit, že bys odjela.“

„Nemůžeš za to,“ ujistila jsem ho. „Chci, abys věděl, že jsem neodjela kvůli tobě.“

„Ale odjela, Paige. Jinak bys o tom vůbec neuvažovala.“

Ne, chtěla jsem se ohradit, to není pravda. Celá ta léta jsi mi říkal, že matka neodešla mou vinou. Jsi to jediné, co mě doma drželo. Ta slova mi však uvízla v krku a po tvářích mi začaly téct slzy. Otřela jsem si nos rukávem. „Možná se někdy vrátím,“ vypravila jsem ze sebe.

Otec poklepal prstem na kraj sluchátka, jako když jsem byla maličká a vyrážel prodávat po domech své vynálezy. Po telefonní lince se to ke mně doneslo jako tiché popleskání. Slyšelas to? zašeptal tehdy. To je mlaskavá pusa, která uhání do tvého srdce.

Autobus bůhvíodkud přijížděl tmavým tunelem k nádraží. „Byl jsem bez sebe starostí,“ přiznal.

Pozorovala jsem, jak kola autobusu zanechávají na dlážděné vozovce v terminálu špinavý vzorek pneumatik. Vzpomněla jsem si na tátovy vynálezy ve stylu Rubea Goldberga, vynálezy, které sestrojil, jen aby mě pobavil – třeba kohoutek, ze kterého tekla voda do žlábku, roztočila větrák, ten foukáním rozpohyboval lopatku spojenou s kladkou a díky tomu se otevřela krabice s cereáliemi a z ní se vysypala moje porce Cheerios. Odjakživa dokázal vytvořit ze všeho něco úžasného. „Neboj se o mě,“ prohlásila jsem sebejistě. „Koneckonců jsem tvoje dcera.“

„Ano,“ souhlasil, „ale jak se zdá, zdědilas něco i po matce.“

≈≈≈

Po dvou týdnech zaměstnání v Mercy mi Lionel věřil natolik, že jsem mohla po pracovní době zamykat. Když bylo v bistru klidněji, jako ve tři odpoledne, posadil mě k pultu a požádal, ať kreslím. Samozřejmě jsem zvěčnila kolegy ze své směny – Marvel, Doris a Leroye – a potom i prezidenta, starostu a Marilyn Monroe. Na některých obrázcích byly věci, kterým jsem nerozuměla. Například v Marveliných očích se objevil rozhněvaný muž tonoucí v rozbouřeném moři. V prohlubni Dorisina krku jsem nakreslila spoustu koček, postupně se čím dál víc podobaly člověku, až ta poslední měla Dorisin obličej. V buclatém záhybu broskvové paže Marilyn Monroe se neskrývali milenci, jak byste očekávali, ale zvlněná pole, zčeřené obilí a smutné lesklé oči malého bígla. Někdy si zákazníci bistra těch drobností všimli, jindy ne – byly vždy malé a nenápadné. Ale kreslila jsem neustále a pokaždé, když jsem skončila, nalepil Lionel moje dílko nad pokladnu. Brzy moje výtvory zaplňovaly přes polovinu bistra a s každým dalším jsem měla silnější pocit, že tam skutečně patřím.

Spala jsem na Dorisině gauči, který mi nabídla ze soucitu. Všem jsem namluvila, že po mně můj nevlastní otec vyjížděl, a tak jsem si hned, jak mi bylo osmnáct, vzala svoje peníze za hlídání dětí a utekla. Ta historka se mi líbila, protože byla skoro z poloviny pravdivá – aspoň pokud šlo o moje osmnáctiny a odchod. A trocha soucitu mi nevadila – právě teď jsem přijímala všechno, co mi kdo nabídl.

Doris přišla s nápadem, že začneme nabízet levnou denní specialitu – sendvič za dva dolary a k tomu zdarma portrét. „Je fakt dobrá,“ poznamenala, když mě pozorovala, jak kreslím kudrnaté vlasy Barbry Streisandové. „Tyhle tvoje malůvky se stanou hitem dnešního dne.“

Celé mi to připadalo trochu ujeté, skoro jako bych byla nějaká cirkusová atrakce, ale oznámení, které jsme zastrčily do jídelního lístku, se setkalo s obrovskou odezvou a za svoje obrázky jsem dostávala větší spropitné, než když jsem obsluhovala u stolů. Většinu pravidelných zákazníků jsem nakreslila už první den a právě Lionela napadlo, aby ty původní skici byly zdarma a abychom je pověsili k ostatním kvůli reklamě. Abych pravdu řekla, dokázala jsem nakreslit většinu pravidelných zákazníků v bistru, aniž mi pózovali. Stejně jsem si je pozorně prohlížela, v duchu si načrtávala obrysy jejich životů a ve volném čase jsem je přikrášlovala svou představivostí.

Například plavovlasá Rose k nám přišla v pátek na oběd, poté co si nechala udělat nový účes. Měla na sobě drahý kostým z čistého lnu, lodičky a snubní prsten s diamantem. Nesla si kabelku od Gucciho a peníze měla uspořádané v pořadí dolarovky, pětidolarovky, desetidolarovky a dvacky. Kdysi si přivedla plešatícího muže, který mluvil italsky a během celého jídla ji pevně držel za ruku. Namlouvala jsem si, že je to její milenec, protože všechno ostatní v jejím životě působilo zcela ideálně.

Marco byl slepý student na Kennedyově škole státní správy. I v těch nejteplejších červencových dnech nosil dlouhý černý kabát, holil si hlavu a halil si ji do šátku. Hrával s námi hry. Co je to za barvu? zeptal se. Nahoďte mi něco. Odpověděla jsem třeba „McCarthy“ a on se zasmál a řekl červená. Přicházel pozdě večer a kouřil jednu cigaretu za druhou, dokud se pod stropem nevznášel šedý oblak jako uměle vytvořené nebe.

Ale nejpozorněji jsem sledovala Nicholase. Od Lionela jsem znala jeho jméno. Studoval medicínu, což podle Lionela vysvětlovalo nezvyklou dobu, kdy k nám chodíval, a neustále nepřítomný výraz. Nepokrytě jsem na něj zírala, protože se zdálo, že si ničeho kolem sebe nevšímá, dokonce ani když si nečetl. Snažila jsem se pochopit, co mě na něm tolik mate. Pracovala jsem v Mercy přesně dva týdny, když jsem na to přišla – vůbec tam nezapadal. Zdálo se, že na pozadí popraskaných vinylových sedadel v brusinkové barvě celý září. Byl středem pozornosti všech servírek – kdykoli chtěl dolít, zvedl sklenku, pokud chtěl zaplatit, mávl šekem, a přesto ani jedné z nás nepřipadal blahosklonný. Prohlížela jsem si ho s vědeckým zaujetím a v noci na Dorisině gauči v obývacím pokoji jsem si ho představovala. Vybavovala jsem si jeho pevné ruce a jasné oči a přemýšlela, proč mě tolik přitahuje.

V Chicagu jsem byla zamilovaná a věděla jsem, jaké to mělo následky. Po tom všem, co se stalo s Jakem, jsem se nehodlala zamilovat znovu, možná už nikdy. Nezpochybňovala jsem domněnku, že něco ve mně v osmnácti nadobro zemřelo. Možná proto mě při pohledu na Nicholase nenapadlo, že bych ho nakreslila. Malířka ve mně ihned nezaregistrovala jeho přirozeně mužské rysy – symetrickou hranatou čelist nebo rozmanité šedočerné odstíny, které zvýrazňovalo slunce pohrávající si v jeho vlasech.

Dívala jsem se na něj večer, kdy jsme poprvé podávali specialitu – kuřecí polévku s nudličkami, kterou nás Lionel tvrdošíjně nutil nazývat kuřecí polévka s kresbičkami. Doris, jež se mnou pracovala přes oběd, odešla brzy, takže jsem zůstala sama. Právě jsem doplňovala sůl do slánek, když přišel Nicholas. Bylo jedenáct večer, těsně před zavírací hodinou. Posadil se k jednomu z mých stolů a já najednou pochopila, co mě na něm tolik přitahuje. Vzpomněla jsem si na sestru Agnes ze Střední školy papeže Pia, jak ťuká pravítkem do zaprášené tabule a čeká, až vymyslím větu na vyhláskované slovo, které jsem neznala. To slovo bylo grandiózní, s dlouhým ó. Vstala jsem, přešlapovala z jedné nohy na druhou a poslouchala, jak se oblíbené dívky hihňají mému mlčení. Nedokázala jsem ze sebe vypravit jedinou větu a sestra mě obvinila, že si zase čmárám na kraj bloku, přestože to tak vůbec nebylo. Ale když jsem viděla Nicholase, jak drží lžíci a naklání hlavu, pochopila jsem, že grandióznost není vznešenost ani důstojnost, jak mě to učili. Je to schopnost chovat se na světě přirozeně a vyzařovat jistotu, že všechno běží přesně tak, jak má. Z Nicholase na rozdíl ode mě grandióznost čišela a já pochopila, že na tenhle okamžik nikdy nezapomenu.

Plná inspirace jsem doběhla k pultu a pustila se do Nicholasova portrétu. Nakreslila jsem nejen jeho dokonalé souměrné rysy, ale také klid a zaujetí. Nakonec, zatímco lovil v kapse spropitné, jsem couvla, abych si prohlédla hotové dílo. Spatřila jsem někoho krásného, možná nejkrásnějšího ze všech lidí, kteří se objevili v mém životě, někoho, na něhož si ostatní ukazovali a šuškali si o něm. V jeho rysech s rovným obočím, vysokým čelem a pevnou bradou jsem viděla člověka, jenž je předurčený vést ostatní.

Do bistra vešli Lionel a Leroy. Nesli zbytky, které brali domů svým dětem. „Víš, co máš dělat,“ prohodil Lionel, a než se protáhl dveřmi, zamával mi. „Mějte se, Nicku,“ zavolal.

Nicholas ho velmi tiše, téměř neslyšně opravil: „Nicholasi.“

Stále s obrázkem v ruce jsem k němu popošla. „Říkal jste něco?“ zeptala jsem se.

„Nicholasi,“ zopakoval a odkašlal si. „Nicka nemám rád.“

„Aha,“ vypravila jsem ze sebe. „Dáte si ještě něco?“

Rozhlédl se, jako by si až nyní všiml, že je v bistru jediný zákazník a slunce už zapadlo před několika hodinami. „Asi byste tu ráda zavřela,“ prohodil. Natáhl si jednu nohu na čalouněnou lavici a koutky úst mu nepatrně zacukaly v úsměvu. „Kolik vám vlastně je?“

„Dost,“ vyštěkla jsem a přistoupila k němu, abych mu odnesla talíř. Když jsem se sklonila, stále s jídelním lístkem a jeho obrázkem v ruce, popadl mě za zápěstí.

„To jsem já,“ konstatoval překvapeně. „Ukažte.“

Pokusila jsem se odtáhnout. Ve skutečnosti mi nezáleželo na tom, jestli se na ten portrét podívá, ale dotyk jeho ruky na mém zápěstí mě ochromoval. Cítila jsem, jak mi pod jeho palcem tepe pulz a jak do mě zarývá konečky prstů.

Z jeho sevření jsem pochopila, že něco, co jsem nakreslila, poznal. Pohlédla jsem na papír, abych zjistila, co jsem zachytila tentokrát. Na kraji byla řada králů s vysokými drahocennými korunami a v nekonečných hermelínových pláštích. Na druhé straně kvetl pokroucený strom. Úplně nahoře v jeho větvích seděl hubený kluk a v ruce držel slunce.

„Jste dobrá,“ pochválil mě a kývl k protějšímu sedadlu. „Jestli na vás už nečekají další zákazníci,“ pokračoval s úsměvem, „co kdybyste si ke mně přisedla?“

Dozvěděla jsem se, že studuje třetím rokem na lékařské fakultě, je nejlepší ze třídy a právě prochází povinným kolečkem. Hodlal se stát kardiochirurgem. V noci spal jen čtyři hodiny, zbytek času trávil v nemocnici nebo studoval. Odhadl mě nanejvýš na patnáct.

Na oplátku jsem mu pověděla pravdu. Řekla jsem, že pocházím z Chicaga, dokončila jsem církevní školu, a kdybych neutekla z domova, nastoupila bych na školu designu na Rhode Islandu. Víc jsem to nerozváděla a Nicholas na mě netlačil. Vyprávěla jsem mu o nocích, kdy jsem spala na zastávce metra a probouzela se ráno za dunění projíždějících vagonů. Pochlubila jsem se, že dokážu balancovat se čtyřmi kávovými šálky a podšálky v jedné ruce a umím říct Miluju tě v deseti jazycích. Mimi notenka kudenko, dodala jsem svahilsky, jen abych mu to dokázala. Svěřila jsem se mu, že se skoro nepamatuju na svou matku, s čímž jsem se nepřiznala ani nejbližším přátelům. Ale že jsem šla na potrat, jsem mu zamlčela.

Bylo značně po jedné ráno, když Nicholas vstal a přichystal se k odchodu. Uchopil obrázek, který jsem nakreslila, a zlehka ho hodil na pult. „Chceš si ho tu pověsit?“ zeptal se a ukázal na ostatní.

„Záleží na tobě,“ pokrčila jsem rameny. Vzala jsem černý fix a pohlédla na papír. Hlavou mi prolétlo: Na tohle jsi čekala. „Nicholas,“ pronesla jsem tiše a napsala nahoru jeho jméno.

„Nicholas,“ zopakoval a pak se zasmál. Objal mě kolem ramen a chvíli jsme jen tak stáli a dotýkali se boky. Pak couvl. Stále mě přitom hladil po krku. „Víš,“ zmáčkl palcem nějaké místo, „že když někomu silně stlačíš tenhle bod, může ztratit vědomí?“ A potom se sklonil, zavadil rty o pokožku, na které měl ještě před chvílí palec, a políbil mě na ni tak lehce, že se mi to možná jen zdálo. Než jsem se vzpamatovala, vyšel ze dveří. Slyšela jsem, jak na zapařeném skle zacinkaly rolničky. Stála jsem tam jako ve snách a přemýšlela, jak to udělat, aby se to stalo znovu.

kapitola 2

Nicholas

Nicholas Prescott byl vymodlené dítě. Po deseti letech snahy o početí jeho rodiče konečně přivedli na svět syna. A i když byli o něco starší než rodiče většiny jeho spolužáků, ani si toho nevšiml. Jako by si Robert a Astrid Prescottovi vynahrazovali všechny ostatní děti, které neměli, uspokojovali každý jeho rozmar. Po nějaké době už ani nemusel vyjadřovat svá přání – sami odhadli, co by měl šestiletý, dvanáctiletý nebo dvacetiletý chlapec mít, a obstarali to. Vyrostl tedy s permanentkou na bostonský basketbalový tým Celtics, s čistokrevným čokoládovým labradorem, který se jmenoval Skaut, a s v podstatě zaručeným přijetím na Exeter a Harvard. Vlastně si až v prvním ročníku na Harvardu povšiml, že to, jak vyrostl, není norma. Jiný mladík by tehdy možná skočil po příležitosti podívat se do třetích zemí nebo dobrovolničit pro Mírové sbory, ale to by nebyl Nicholas. Ne že by neměl zájem nebo byl lhostejný, pouze si zvykl na jistý typ lidí. Nicholas Prescott odjakživa dostával od rodičů svět na stříbrném podnose a oplátkou za to jim dával, co od něj očekávali – dokonalý ideál syna.

Celý život stál na vrcholu své společenské třídy. Od šestnácti randil s krásnými dívkami s modrou krví z prestižních vysokých škol a pochopil, že jim připadá atraktivní. Uměl být okouzlující a věděl, jak získat vliv. Od sedmi let všem vykládal, že bude doktor jako jeho otec, takže pro něj byla lékařská fakulta sebenaplňujícím proroctvím. V roce 1979 promoval na Harvardu a nástup na medicínu mírně odložil. Nejdřív cestoval po Evropě a užíval si románky s křehkými Pařížankami, které kouřily cigarety s mátovou příchutí. Potom se vrátil domů a na naléhání kouče z bývalého vysokoškolského týmu trénoval s dalšími nadějnými sportovci na princetonské nádrži Carnegie na olympijské závody ve veslování. V osmimístné veslici, která reprezentovala Spojené státy, zaujímal sedmou pozici. Jednou v neděli dopoledne tedy jeho rodiče uspořádali pro své přátele brzký oběd, u něhož popíjeli Bloody Mary a v televizi sledovali, jak si jejich syn svižně pluje pro stříbrnou medaili.

Kombinace těchto faktorů způsobila, že se Nicholas Prescott v osmadvaceti letech opakovaně budil uprostřed noci, zpocený a roztřesený. Vypletl se z náruče své přítelkyně Rachel – také studentky medicíny a možná nejchytřejší ženy, jakou kdy poznal – a nahý došel k oknu s výhledem na dvůr pod svým bytem. V modrém příšeří úplňku poslouchal tlumené hučení dopravního ruchu na Harvard Square a držel před sebou napřažené ruce, dokud třes neustal. I když si to nechtěl přiznat, věděl, co je důvodem jeho nočních můr. Skoro tři desetiletí se vyhýbal selhání a uvědomoval si, že žije v nejistém, časově omezeném období, které neřízeně směřuje k něčemu nevyhnutelnému.

Nicholas nevěřil v Boha – na to se příliš zabýval vědou –, ale domníval se, že existuje někdo nebo něco, co ho udržuje na cestě k úspěchu, a chápal, že takové štěstí nemůže trvat věčně. Přistihl se, že víc a víc myslí na svého spolubydlícího z prvního ročníku fakulty, hubeného kluka jménem Raj, který dostal z literární eseje C+ a při skoku ze střechy widenerské univerzity si zlomil vaz. O tomhle mluvil Nicholasův otec? Život může změnit i deseticent.

Několikrát týdně jezdil přes řeku do Mercy, bistra na ulici Johna Fitzgeralda Kennedyho, protože se mu líbila tamější anonymita. Chodili tam i jiní studenti, ale většinou z nenáročnějších oborů: filozofie, dějin umění, angličtiny. Až do dnešního večera netušil, že někdo ví, jak se jmenuje. Ale ten černošský majitel to věděl, a teď se to dozvěděla už i ta mladičká servírka, která minulé dva týdny přebývala v koutku jeho mysli.

Myslela si, že si jí nevšiml, ale nikdo by nepřežil tři roky medicíny na Harvardu, aniž by si zdokonalil pozorovací schopnosti. Domnívala se, že se chová diskrétně, ale Nicholas cítil žár jejího pohledu na límečku košil i její otálení nad džbánkem s vodou, když mu dolévala skleničku. Byl zvyklý, že po něm ženy pokukují, takže ho to nemělo zneklidnit. Jenže tahle byla teprve dítě. Tvrdila mu sice, že je jí osmnáct, ale nevěřil tomu. I kdyby vypadala mladě na svůj věk, nemohlo jí být víc než patnáct.

Nebyla jeho typ. Byla malá, měla kostnatá kolena a, proboha, rusé vlasy. Ale nelíčila se, a dokonce i bez make-upu byly její modré oči obrovské. Ženy o něm vykládaly, že má podmanivý pohled, a Nicholas si uvědomil, že totéž se vztahuje i na tuhle servírku.

Věděl, že ho čeká ještě spousta práce a neměl by dnes večer chodit do Mercy, ale v nemocnici zmeškal večeři a celou cestu na metro myslel na svůj oblíbený obrácený jablečný koláč. Také myslel na tu servírku. A myslel i na Rositu Gonzalezovou, jestli se dostala v pořádku domů. Tento měsíc sloužil na pohotovosti a krátce po čtvrté hodině přijali hispánskou dívku – Rositu. Silně krvácela po samovolném potratu. Když viděl její záznamy, otřáslo to s ním – bylo jí třináct. Právě provedl dilataci a kyretáž a později, jak dlouho jen mohl, ji držel za ruku a poslouchal, jak neustále mumlá: Mi hija, mi hija.

A potom jiná dívka, ta servírka, nakreslila jeho obrázek, jenž byl naprosto úchvatný. Každý by dokázal vystihnout jeho rysy, ale ona zachytila ještě něco jiného – aristokratické držení těla i unavené vrásky kolem úst. A hlavně strach, který mu vyzařoval z očí. Při pohledu na chlapce v rohu mu po zádech přeběhl mráz. Nemohla přece vědět, že jako malý vylezl na strom vzadu na zahradě svých rodičů v naději, že přiláká slunce. Odjakživa věřil, že je to v jeho silách.

Díval se na obrázek, všiml si, s jakou nenuceností přijala jeho kompliment, a najednou si uvědomil, že i kdyby nebyl Nicholas Prescott a pracoval na odpolední směny v pekárně nebo si vydělával na živobytí vyvážením odpadků, možná i tak by nakreslila jeho portrét a věděla o něm víc, než by rád připustil. Poprvé v životě se setkal s někým, koho překvapilo, co v něm vidí, kdo neznal jeho pověst a spokojil by se i s dolarovou bankovkou, s úsměvem nebo s čímkoli jiným, čeho by byl ochotný se vzdát.

Vmžiku si představil, jaký by asi vedl život, kdyby se narodil jako někdo jiný. Jeho otec takovou zkušenost měl, ale nikdy o ní spolu nemluvili, takže Nicholasovi zůstaly jen spekulace. Co kdyby žil, řekněme, na hlubokém Jihu, pracoval v továrně na výrobní lince a každý večer pozoroval z rozvrzané houpačky na verandě přes bažinatou tůň západ slunce? Bez touhy po marnivosti přemýšlel, jaké by to bylo jít po ulici, aniž by přitahoval pozornost. Všechno – svěřenský fond, privilegovaný život i vlivné styky – by vyměnil za pět minut mimo světla reflektorů. S rodiči, a dokonce ani s Rachel, se mu nikdy nedostalo přepychu zapomenout na konvence. Kdykoli se zasmál, nikdy to nebylo příliš hlasitě. Kdykoli se usmál, dokázal posoudit, jaký to na lidi v jeho okolí mělo vliv. Dokonce i když se uvolnil, zul si boty a natáhl se na gauč, neustále byl mírně ve střehu, jako by snad po něm mohl někdo vyžadovat, aby ospravedlnil svůj volný čas. Rozumově si odůvodňoval, že lidé vždy chtějí, co nemají, ale i tak by to rád zkusil: bydlet v řadovém domku, mít křeslo s patchworkovým potahem a dívku, které by se v očích odrážel celý svět a která by mu kupovala bílé košile ve výprodejích a milovala by ho ne proto, že je Nicholas Prescott, ale protože je sám sebou.

Nevěděl, co ho přimělo, aby tu servírku před odchodem políbil. Vdechl vůni jejího krku, dětskou s náznakem mléka a pudru. O několik hodin později, když vešel do svého pokoje a uviděl Rachel zabalenou v povlečení jako mumii, svlékl se a lehl si vedle ní. Vzal do dlaně její ňadro, pozoroval, jak mu sevřela prsty kolem zápěstí, a přitom přemýšlel o tom druhém polibku a proč se té dívky nezeptal, jak se jmenuje.

≈≈≈

„Ahoj,“ pozdravil Nicholas. Prudce otevřel dveře do Mercy a zajistil je kamenem. S přirozeným půvabem obrátil cedulku Zavřeno.

„Ani dál nechoď,“ varovala ho. „Máme rozbitou klimatizaci.“ Nadzvedla si vlasy ze zátylku a přitom se ovívala, aby smysl těch slov ještě zdůraznila.

„Nechci jít dál,“ zavrtěl hlavou. „Potřebuju jet do nemocnice. Ale pořád nevím, jak se jmenuješ.“ Narovnal se a popošel dopředu. „Chtěl jsem,“ pokračoval, „zjistit tvoje jméno.“

„Paige,“ odpověděla tiše. Ohnula prsty, jako by nevěděla, co si má počít s rukama. „Paige OʼTooleová.“

„Paige,“ zopakoval Nicholas. „Dobře.“ Usmál se a vyšel na ulici. Na stanici metra si chtěl přečíst noviny, ale neustále se v textu ztrácel, protože se mu zdálo, že vítr v tunelu zpívá její jméno.

≈≈≈

Jednou večer, když zavírala, mu pověděla, jak přišla k svému jménu. Původně to byl tátův nápad, tradiční irské jméno z jeho rodné země. Matka však byla rozhodně proti. Domnívala se, že pro dceru by to jméno podobné pážeti bylo prokletím a neustále by musela někomu posluhovat. Ale manžel ji požádal, ať se na to vyspí, a jí se v noci zdálo o jiném významu toho slova. Možná že pokud pojmenují dceru Paige, začne krásný nový list – a bude to pro ni odrazovým můstkem, aby si svůj život psala sama. A tak byla nakonec pokřtěna.

Pak Paige pověděla Nicholasovi, že rozhovor o původu jejího jména patří mezi pouhých sedm, které si s matkou pamatuje. A on si ji bez přemýšlení přitáhl na klín, objal ji a mezi tepáním vlastního pulzu poslouchal, jak jí tluče srdce.

Na začátku loňského roku se Nicholas rozhodl, že si jako specializaci zvolí kardiochirurgii. Jako Bůh sledoval transplantaci srdce z pozorovací místnosti nahoře, když zkušení chirurgové vzali z lednice silný zauzlený sval a vložili ho do otevřené dutiny mezi žebry příjemce. Propojili srdečnice a žíly a vše uzavřeli drobnými stehy. Jakmile srdce začalo tlouct, pumpovat krev i kyslík a poskytlo tím muži, ze kterého byl pouhý stín, druhou šanci, Nicholas si uvědomil, že má v očích slzy. To samo o sobě stačilo, aby ho to posunulo ke kardiochirurgii. Ale později, když po týdnu panovala shoda, že tělo orgán dobře přijalo, pacienta navštívil a sedl si k němu na kraj postele. Pan Lomazzi, šedesátiletý vdovec, v jehož hrudi teď bilo srdce šestnáctileté dívky, mluvil o baseballu a děkoval Bohu. Před Nicholasovým odchodem se naklonil dopředu a prohlásil: „Připadám si jako vyměněný. Přemýšlím jako ona. Dívám se na květiny déle než dřív, znám zpaměti básně, které jsem v životě nečetl, a někdy přemýšlím, jestli se ještě zamiluju.“ Vzal Nicholase za ruku. Jeho křehká síla a příval teplé krve do konečků prstů s Nicholasem otřásly. „Nestěžuju si,“ ujistil ho Lomazzi. „Jen si nejsem jistý, kdo má nad kým kontrolu.“ Nicholas zamumlal něco na rozloučenou a v tu chvíli se rozhodl, že se zaměří na kardiochirurgii. Možná odjakživa věděl, že skutečná osobnost člověka vychází z jeho srdce.

Když objímal Paige, uvažoval o otázce, co ho k tomu vede a jaká část jeho těla ho vlastně ovládá.

≈≈≈

První volný červencový den ji pozval na rande. Namlouval si, že to ve skutečnosti žádné rande není, spíš prohlídka města, na kterou starší bratr bere mladší sestru. Před týdnem se spolu šli nejdřív podívat na Hurstovo nadhazování v zápasu Red Sox a pak se procházeli po parku Common a pluli na lodičce ve tvaru labutě. Na té loďce byl poprvé za osmadvacet let, co v Bostonu žil, ale Paige se s tím nesvěřil. Díval se, jak jí slunce hoří ve vlasech, barví jí tváře narůžovo, smál se, když snědla párek bez rohlíku, a snažil se sám sebe přesvědčit, že se nezamilovává.

Nedivil se, že se s ním Paige chce scházet. Ačkoli to možná působilo povýšeně, byl na takové věci zvyklý, protože každý doktor je pro svobodné ženy jako magnet. Překvapilo ho spíš to, že i on se chtěl scházet s ní. Vlastně to u něj hraničilo téměř s posedlostí. Miloval, jak za soumraku, když chodník vychladl, chodila cambridgeskými ulicemi bosa. Miloval, jak běhala kolem bloku za zmrzlinářskými auty a nahlas si prozpěvovala jejich znělku. Miloval, že se často chovala jako dítě, protože už skoro zapomněl, jak se to dělá.

Náhodou měl volno čtvrtého července, a tak pečlivě naplánoval výlet – večeři ve známém steakhousu severně od Bostonu a po ní ohňostroj na březích řeky Charles.

Z restaurace odešli v sedm, takže podle Nicholasových propočtů měli spoustu času dostat se do parku Esplanade. Ale dopravu minimálně na hodinu zablokoval požár automobilu na dálnici. Nicholas nesnášel, když něco nešlo podle plánu, zvlášť když to nemohl ovlivnit. Opřel se a vzdychl. Zapnul rádio a zase ho vypnul. Zatroubil na klakson, ačkoli se řada aut vůbec nepohybovala. „To snad není pravda,“ zabručel. „Nestihneme to včas.“

Paige seděla na sedadle v tureckém sedu. „To nevadí,“ pokrčila rameny. „Všechny ohňostroje jsou stejné.“

„Tyhle ne,“ namítl Nicholas. „Něco takového jsi nikdy neviděla.“ Vyprávěl jí o výletních lodích na řece Charles a jak jsou výbuchy synchronizovány s „Předehrou 1812“.

„‚Předehra 1812‘?“ zeptala se Paige. „Co to je?“ A Nicholas na ni pohlédl a znovu zatroubil na auto stojící před nimi.

Poté co si zahráli šestkrát město moře a tři kola ano ne, se dopravní provoz dal do pohybu. Ačkoli se Nicholas řítil do Bostonu jako šílenec, dokázal se dostat jen k soukromé základní škole Buckingham, Browne & Nichols, která byla od Esplanade ještě několik mil daleko. Zaparkoval na školním parkovišti a sdělil Paige, že by bylo lepší jít pěšky.

Když se přiblížili k Esplanade, bylo tam moře lidí. Přes pokyvující hlavy v dálce Nicholas rozeznal amfiteátr Hatch Shell a pod ním orchestr. Nějaká žena ho kopla do holeně. „Heleďte, pane,“ obořila se na něj. „Tábořím tady už od pěti od rána. Nemůžete sem jen tak vpadnout.“ Paige objala Nicholase kolem pasu, když ji nějaký muž zatahal vzadu za tričko a houkl na ni, ať se posadí.

Cítil, jak mu zašeptala do hrudi: „Možná bychom měli radši jít.“

Stejně jim nic jiného nezbývalo. Vzedmutý dav je tlačil zpátky, až se ocitli v tunelu pod dálnicí. Byl dlouhý, tmavý a neviděli odtamtud vůbec nic. „To snad není pravda,“ zabručel Nicholas, a právě když přemýšlel, co by se mohlo ještě pokazit, přerušila ho kolona cyklistů v přilbách a jedno závodní kolo mu přejelo přes levý nárt.

„Není ti nic?“ starala se Paige a dotkla se jeho ramene, když sebou trhl bolestí a belhal se pryč.

Nicholas uslyšel v pozadí první dělbuchy. „Kristepane,“ vypěnil.

Opřela se vedle něj o vlhkou betonovou zeď a založila si paže na hrudi. „Tvůj problém je, Nicholasi, že vždycky vidíš sklenku z poloviny prázdnou místo plnou.“ Obrátila se a postavila se před něj, takže dokonce i v té tmě zahlédl, jak jí jasně září oči. Odněkud se ozvalo hvízdnutí římské svíčky. „Tahle je červená,“ oznámila Paige, „stoupá výš a výš a teď – tamhle – se rozprskne na obloze a padá jako sprška žhavých jisker při pájení.“

„Proboha,“ zamumlal Nicholas. „Vůbec nic nevidíš. Nebuď směšná, Paige.“

Utrhl se na ni, ale jen se usmála. „Kdo je tu směšný?“ zeptala se. Postavila se před něj a položila mu ruce na ramena. „A kdo říká, že nic nevidím?“

Ozvalo se dvojí hlasité zadunění. Paige se obrátila zády k němu a oba se upřeně zadívali na prázdnou zeď tunelu. „Vybuchují dva kruhy,“ podotkla Paige, „jeden uvnitř toho druhého. Nejdřív se objeví modré pruhy, potom bílé a teď, když se vytrácejí, je na krajích ozdobí stříbrné spirálky jako poletující světlušky. A tohle je zlatá fontána připomínající sopku a tamhleto deštník, ze kterého jako konfety prší modré tečky.“

Nicholas cítil na tváři Paiginy hedvábné vlasy a vnímal, jak se jí chvějí ramena. Nechápal, jak si někdo může představovat tolik barev. „Teď, Nicholasi,“ pokračovala Paige, „jdeme do finále. Páni! Na nebi se rozstřikují obrovské modré, červené a žluté gejzíry, a než stačí vyblednout, vybuchují ještě větší – úplně všude – jako obrovský stříbrný vějíř, který se roztahuje do dálky, syčí, jiskří a zaplňuje oblohu milionem nových zářících růžových hvězd.“ Nicholas se domníval, že by její hlas mohl poslouchat navěky. Pevně si ji přitáhl k sobě, zavřel oči a spatřil její ohňostroj.

≈≈≈

„Neztrapním tě,“ ujistila ho Paige. „Vím, kterou vidličkou se nabírá salát.“

Nicholas se zasmál. Jeli autem na večeři do domu jeho rodičů a Paigino chápání etikety při stolování bylo to poslední, na co myslel. „Víš,“ prohodil, „že jsi jediná osoba na světě, která mě dokáže přimět zapomenout na fibrilaci síní?“

„Mám nadání na ledacos,“ podotkla a pohlédla na něj. „Taky poznám nůž na máslo.“

Nicholas se zakřenil. „A kdopak tě tyhle veledůležité informace naučil?“

„Táta,“ odpověděla. „Ten mě naučil všechno.“

Na červenou se vyklonila z otevřeného okénka, aby se líp viděla v bočním zrcátku. Vyplázla jazyk. Nicholas se uznale zadíval na bílou křivku její šíje a paty bosých chodidel zkroucených na sedadle. „Co ještě?“

Jakmile se její obličej rozzářil, usmál se. Odpočítávala na prstech. „Nikdy neodcházet z domu bez snídaně,“ vyjmenovávala, „k vichru se vždy obracet zády, při smyku se snažit natočit volant proti vybočení zádi.“ Protáhla si nohy a znovu si nazula boty. „A nosit si na mši svačinu, ale nic křupavého.“ Začala mu vyprávět o otcových vynálezech – o těch úspěšných, jako byl elektrický otáčivý loupač na mrkev, i o těch, které úspěch neměly, jako psí zubní kartáček. Uprostřed zasnění naklonila hlavu a pohlédla na něj. „Líbil by ses mu,“ podotkla. „Vážně.“ Přikývla, jako by o tom přesvědčovala samu sebe. „Moc by ses mu líbil.“

„Proč?“

„Protože máte něco společného,“ odpověděla. „Mě.“

Nicholas přejel rukama po kraji volantu. „A co matka?“ pobídl ji. „Co ses naučila od ní?“

Až když to vyslovil, vzpomněl si, co mu vyprávěla u večeře. Ale už bylo pozdě, ta slova, obtížná a hloupá, téměř hmatatelně visela mezi nimi. Paige chvíli neodpovídala, vlastně se ani nehnula. Napadlo ho, že ho možná neslyšela, ale potom se naklonila dopředu, zapnula rádio a nechala hudbu vyřvávat dostatečně nahlas, aby tu otázku vytěsnila.

Za deset minut Nicholas zaparkoval ve stínu dubu. Vystoupil a obešel auto, aby jí pomohl ven, ale už stála a protahovala se.

„Který dům je váš?“ zeptala se a rozhlédla se po ulici na několik pěkných viktoriánských vilek s bílými laťkovými ploty. Nicholas ji vzal za loket a natočil tak, aby si všimla budovy za sebou, obrovského cihlového koloniálního sídla na severní straně porostlého břečťanem. „To nemyslíš vážně,“ vyhrkla a mírně se přihrbila. „Jste snad Kennedyovi?“ zamumlala.

„V žádném případě,“ odpověděl. „Samí demokraté.“ Doprovodil ji po břidlicové cestičce k hlavnímu vchodu, který díkybohu neotevřela služebná, ale Astrid Prescottová osobně, oblečená v pomačkané safari bundě se třemi fotoaparáty pověšenými kolem krku.

„Nich-olasi,“ zanotovala. Rozpřáhla kolem něj paže. „Právě jsem se vrátila. Z Nepálu. Byla tam úžasná kultura, nemůžu se dočkat, až se podívám, co jsem nafotila.“ Poplácala fotoaparáty a ten navrchu pohladila, jako by to byl živý tvor. Se silou hurikánu vtáhla Nicholase do dveří a potom vzala Paige za drobné studené ruce. „A vy musíte být Paige.“ Zavlekla ji do ohromující chodby s mahagonovým obložením a mramorovou podlahou, která jí připomněla historické architektonické památky v Newportu, jež viděla, když jako středoškolačka jela na exkurzi do školy designu na Rhode Islandu. „Jsem zpátky ani ne hodinu a jediné, o čem mi zatím Robert vyprávěl, byla tahle záhadná a okouzlující Paige.“

Paige o krok couvla. Robert Prescott byl proslulý lékař, ale Astrid Prescottová byla legenda. Nicholas nerad vyprávěl známým, že je příbuzný „té Astrid Prescottové“, o níž se lidé vyjadřovali stejně uctivým tónem, jakým si před stovkou let mumlali o „té paní Astorové“. Všichni znali její minulost – dívka z bohaté společnosti se impulzivně vzdala plesů a zahradních večírků, aby se věnovala fotografii a stala se v té branži jednou z nejlepších. Všichni znali práci Astrid Prescottové, zvlášť ostré černobílé snímky ohrožených druhů, které – jak si Paige všimla – byly nahodile rozmístěné po celé chodbě. Šlo o úchvatné snímky pohrávající si se světlem a stínem, na kterých byly obrovské mořské želvy, motýli s ptačími křídly, horské gorily, kropenatá sova v letu nebo vykrojený ocas modré velryby. Paige si vzpomněla na článek v Newsweeku, který o Astrid Prescottové před několika lety četla. V něm citovali, že ji mrzí, že nebyla nablízku, když vymřeli dinosauři, protože to by byl jasný sólokapr.

Paige přejížděla pohledem z jednoho záběru na druhý. Každý měl kalendář od Astrid Prescottové, nebo aspoň malý diář, protože její obrázky byly pozoruhodné. Zachycovala na nich strach i hrdost. Vedle té mytické ženy a ve stínu obrovského domu měla Paige dojem, že se vytrácí.

Ale na Nicholase měl větší vliv jeho otec. Jakmile vstoupil do místnosti Robert Prescott, atmosféra se změnila, jako by byl vzduch ionizován. Nicholas se narovnal, nasadil svůj nejvítězoslavnější úsměv a koutkem oka pozoroval Paige, přičemž ho poprvé v životě napadlo, proč musí před vlastními rodiči něco předstírat. S otcem se nikdy nedotýkali, pokud člověk nepočítal potřesení rukou. Nějak to souviselo s projevováním náklonnosti, které bylo mezi Prescottovými zakázáno, a členové rodiny pak na pohřbech přemýšleli, proč zesnulým neřekli tolik věcí, i když by bývali měli.

Nad studenou ovocnou polévkou a bažantem s novými bramborami Nicholas vyprávěl rodičům o svém kolečku, převážně na pohotovosti, a kvůli jídelnímu stolu ty hrůzy poněkud zlehčil. Matka neustále stáčela rozhovor ke své cestě. „Everest,“ prohlásila, „nemůžeš fotit širokoúhlým objektivem.“ K jídlu si sundala bundu a odhalila tak staré tílko a neforemné khaki kalhoty. „Ale ať se propadnu, jestli šerpové neznají hory jako své boty.“

„Matko,“ brzdil ji Nicholas, „ne každý se zajímá o Nepál.“

„Ovšem, ani o chirurgickou ortopedii se každý nezajímá, zlato, a všichni jí velmi zdvořile nasloucháme.“ Astrid se obrátila k Paige, která se dívala na hlavu obrovského jelena pověšenou nade dveřmi do kuchyně. „Je to strašné, viďte?“

Paige polkla. „Jen si neumím představit, že byste…“

„To je tátova trofej,“ přerušil ji Nicholas a mrkl na ni. „Je lovec. Nedovol jim, ať se začnou hádat,“ varoval ji. „Nikdy se neshodnou.“

Astrid poslala vzdušný polibek na opačný konec stolu, kde seděl Robert Prescott. „Ta příšernost mě donutila, abych si v domě zařídila vlastní temnou komoru,“ dodala.

„To je fér dohoda,“ zvolal Robert a s bramborou nabodnutou na vidličce manželce zasalutoval.

Paige odvrátila hlavu od Nicholasovy matky k otci a zase zpátky. V přestřelce mezi nimi si připadala jako ztracená. Přemýšlela, jak se Nicholasovi v dospívání podařilo dosáhnout toho, aby si ho všimli. „Drahá Paige,“ obrátila se k ní Astrid, „kde jste se s Nicholasem seznámili?“

Paige si pohrávala se stříbrnými příbory a Nicholas si všiml, že vzala do ruky salátovou vidličku. „V práci,“ odpověděla.

„Takže jste…“ Astrid nechala větu viset ve vzduchu a čekala, až ji Paige dokončí slovy studentka medicíny, diplomovaná zdravotní sestra, nebo dokonce laborantka.

„Servírka,“ promluvila Paige bezvýrazně.

„Chápu,“ zabručel Robert.

Paige cítila, jak se vlídnost Astrid Prescottové stáhla jako chapadla, a všimla si přimhouřeného pohledu, který věnovala manželovi: Ta dívka není taková, jak jsme očekávali.

„Vlastně,“ utrousila Paige, „o tom pochybuju.“

Nicholas, který měl od chvíle, kdy usedli k večeři, stažený žaludek, udělal něco dalšího, co bylo u Prescottových zakázáno – nahlas se zasmál. Rodiče na něj pohlédli, ale jen se obrátil k Paige a usmál se na ni. „Paige je skvělá malířka,“ oznámil.

„Vážně?“ Astrid se naklonila dopředu, aby jí dala druhou šanci. „To je u mladé dámy obdivuhodný koníček. Tím to u mě vlastně všechno začalo.“ Luskla prsty a objevila se služebná, která jí rychle odnesla prázdný talíř. Astrid se naklonila dopředu a opřela se opálenými lokty o pěkný lněný ubrus. Uhlazeně se usmála, ale v jejích očích zůstal stín. „Kam jste chodila na vysokou, zlato?“

„Nikam,“ odpověděla Paige klidně. „Měla jsem nastoupit na RISD, ale nakonec z toho sešlo.“ Vyslovila název školy ve zkratce, protože tak se o ní většinou mluvilo.

„Riz-dee,“ zopakoval Robert chladně s pohledem upřeným na manželku. „Moc jsem toho o ní neslyšel.“

„Jak se má Rachel, Nicholasi?“ zeptala se Astrid ostře.

Nicholas viděl, jak se Paige při zmínce o jiné ženě, jejíž jméno nikdy dřív neslyšela, zasmušila. Zmuchlal ubrousek do kuličky a vstal. „Co se staráš, matko? V životě tě to nezajímalo.“ Popošel k Paige a zvedl ji za ramena ze sedu do stoje. „Promiň,“ omluvil se, „ale bohužel musíme jít.“

Jezdili autem kolem dokola. „Co to sakra mělo znamenat?“ vybuchla Paige, když konečně odbočil na hlavní silnici. „Připadám si jako figurka.“

Nicholas mlčel. Chvíli se na něj dívala se založenými pažemi, ale nakonec se schoulila zpátky do sedadla.

Jakmile se dostali na předměstí Cambridge, otevřela dveře. Prudce zastavil. „Co to děláš?“ zeptal se nevěřícně.

„Vystupuju. Zbytek cesty půjdu pěšky.“ Vstala. Za ní se měsíc vsakoval do břehů řeky Charles, jako by to byla skvrna od krve. „Víš, Nicholasi,“ pokračovala, „vůbec nejsi takový, jak jsem si myslela.“

Když odešla, v Nicholasových čelistech cukal sval. Je stejná jako ostatní, pomyslel si. A jen proto, aby jí dokázal, že se mýlí, kolem ní projel po Route 2 a křičel jako šílenec, až se bál, že mu prasknou plíce.

≈≈≈

I následující den stále kypěl vzteky. Sešel se s Rachel po její hodině anatomie a navrhl, aby šli na kávu. Sdělil jí, že zná jedno bistro, kde hostům při jídle nakreslí portrét. Je to sice trochu z ruky, až za řekou, ale stále poměrně blízko k jeho bytu, kam pojedou později. A potom ji doprovodil k autu a vnímal pohledy jiných mužů, kterým neunikly její medové vlasy a decentní křivky. U dveří do bistra si ji přitáhl do náruče a vášnivě políbil.

„Vítej zpátky,“ prohodila s úsměvem.

Zavedl ji do boxu, kde vždycky sedával, a Rachel se skoro okamžitě vytratila na toalety. Paige nikde neviděl, což ho rozladilo. Proč by sem koneckonců jinak jezdil? Stále si tu otázku pokládal, když k němu přišla. Našlapovala tiše jako vánek, takže nebýt čisté vůně hrušek a vrb, podle které ji začal poznávat, ani by si jí nevšiml. Zastavila se před ním a upřela na něj velké unavené oči. „Promiň,“ promluvila. „Nechtěla jsem tě naštvat.“

„Kdo je tu naštvaný?“ zakřenil se Nicholas, ale cítil, jak mu srdce puká vedví, a napadlo ho, jestli se právě tohle nepokoušejí popsat jeho kardiačtí pacienti.

V tu chvíli se vrátila Rachel a vklouzla do boxu kolem Nicholase. „Promiňte,“ oslovila ji Paige, „ale tohle místo je obsazené.“

„Ano, já vím,“ odsekla Rachel chladně. Pohlédla na Nicholase a potom se zamračila na Paige. Natáhla se přes stůl, mlčky vzala Nicholase za ruku a majetnicky s ním propletla prsty.

Nicholas to nemohl naplánovat líp, jen nečekal, že ho to bude tolik bolet. Důvodem nebylo, že před ním Paige stála vrostlá do země s pootevřenými rty, jako by se přeslechla. Šlo o to, že když se obrátila, Nicholas na ní neviděl zklamání ani ukřivděnost. Místo toho se na něj stále dívala, jako by byl pouhá iluze. „Proč jsi sem přijel?“ zeptala se ho.

Odkašlal si a Rachel ho kopla pod stolem. „Rachel slyšela o těch obrázcích a ráda by si nechala jeden nakreslit.“

Paige přikývla a odešla si pro blok. Sedla si před box na stoličku a naklonila papír nahoru jako vždy, aby byl hotový obrázek překvapením. Kreslila hladkými rychlými tahy a roztírala je palcem. Přitom jí další hosté nakukovali přes rameno, smáli se a šuškali si. Když skončila, hodila blok před Nicholase a odešla do kuchyně. Rachel ho převrátila. Vlasy, zářivé oči, a dokonce i podstata půvabných rysů byly její, ale jinak to byla zcela zjevně ještěrka.

≈≈≈

Ačkoli Nicholas měl mít ten večer v nemocnici pohotovost, udělal něco neslýchaného: zatelefonoval tam, že je nemocný. Pak si koupil něco s sebou v McDonaldʼs a po západu slunce se procházel po Harvard Square. Sedl si na cihlovou zeď na rohu kina Brattle, pozoroval žongléra s hořícími pochodněmi a přemýšlel, jestli se ten chlap nebojí, co by se mohlo stát. Hodil vybledlou dolarovou bankovku do pouzdra jazzového kytaristy a zastavil se u výlohy hračkářství, kde do kaluží z alobalu padali plyšoví krokodýli v pláštěnkách. Za pět minut jedenáct došel k Mercy a přemýšlel, co si počne, pokud ten večer bude zamykat bistro Doris, Marvela nebo někdo jiný než Paige. Dospěl k názoru, že v tom případě by se prostě procházel dál, dokud by ji nenašel.

Když vstoupil, Paige právě vymývala lahve od kečupu. Nad její hlavou, přilepený na stěně, visel obrázek Rachel coby ještěrky. „Líbí se mi to,“ promluvil, až při těch slovech nadskočila.

I přes jisté zdráhání se pousmála. „Určitě jsem nás připravila o zákaznici.“

„No a?“ pokrčil rameny Nicholas. „Mě jsi přiměla, abych se vrátil.“

„A co z toho budu mít?“ nadhodila.

Usmál se. „Cokoli chceš.“

Table of Contents

Poděkování

Prolog

Část I. Početí 1985–1993

kapitola 1

kapitola 2

Část II. Těhotenství Léto 1993

Část III. Porod Podzim 1993