TŘI VDOVY

PATRICIA GIBNEY

TŘI VDOVY

PATRICIA GIBNEY

Kalibr

Přeložila Drahomíra Michnová

THREE WIDOWS

Copyright © Patricia Gibney, 2023. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Drahomíra Michnová, 2025

ISBN 978-80-284-0330-0

Památce Louise Collinse staršího.

Odpočívej v pokoji.

prolog

Ruce mám obalené bahnem, zalezlo mi pod nehty a usadilo se kolem kůžičky. Prsty se mi obarvily nahnědo. Čím dál kopu, tím víc jsem mokrá a ruce mám tmavší.

Zdejší rašeliniště jsou podmáčené, na živiny bohaté plochy půdy, které slouží jako zdroj paliva a ekosystém pro volně žijící živočichy a rostliny. Ideální místo k pohřbení těla v této chladné, tiché noci.

Odhazuju lopatku a pokračuju rukama. Hlouběji a hlouběji. Tohle je dokonalé pohřebiště. Doufám, že tělo, které tu uložím, bude objeveno až za stovky let. Pohrávala jsem si s myšlenkou, že ho nejdřív rozřežu, aby se dalo snadněji převézt, ale nelíbila se mi představa, že pak budu muset uklízet všechnu tu krev. Místo toho jsem ho tedy přivázala ke kolečku na brikety, opřela o korbu džípu prkno, kolečko po něm vyvezla a náklad vyklopila dovnitř.

Nemohla jsem s džípem dojet blíž k místu, kde jsem chtěla vykopat hrob, takže mě ještě čeká cesta zpátky do úzké uličky, kde jsem zaparkovala. Pak budu muset tělo dotáhnout přes měkkou rašelinu zase sem. To všechno musím udělat sama. Moje práce. Můj zločin. Moje zodpovědnost.

Likvidace je prostředek k dosažení cíle. Zbavit se těla. Zapomenout na všechno to trápení. Jít dál, zatímco tělo se bude rozpouštět ve svém vodnatém hrobě.

Dělám, co je třeba.

Zbavuju svět zlého člověka.

O zlu vím všechno. Žila jsem s ním. Zakořenilo v mé duši. Bojovala jsem s ním. Ach, jak jsem s ním bojovala! Až už jsem nemohla vydržet být s ním ve stejné místnosti. Musela jsem svět zbavit toho zlého člověka, který ubližoval hodným lidem a učinil mě spoluviníkem těch zločinů.

Pokračuju v práci, jsem si vědoma toho, že do rozednění zbývá už jen pár hodin. Spěchám a odstraňuju zbytky promáčené hlíny. Jsem posedlá jakýmsi nutkáním. Nutkáním vykonat po tom všem správný skutek. Nutkáním udělat to jediným možným způsobem, a to zabitím jiné lidské bytosti. A musím zdůraznit, že se mi příčí použít slova člověk v souvislosti s touto osobou, kterou jsem zavraždila.

Soustředím se. Hloubím jámu. Pohřbívám to tělo v bažině.

V tu chvíli se cítím svobodná.

Netuším, že to bude trvat skoro rok, než bude zavražděn někdo jiný.

1. KAPITOLA

Orla Keatingová se ve dveřích baru u Fallona na okamžik zastavila. Na její smysly dolehl pach piva a smaženého jídla. V jednom rohu běžela televize. Stolů bylo obsazených jen pár a znuděná barmanka si povídala s nějakým chlapíkem na konci barového pultu.

Když se Orla s tou trojicí žen setkala poprvé, očekávala, že budou v černém. Staré vdovy nosily černé oblečení, když truchlily po svých manželech, ale Orla měla dojem, že žádnou takovou nikdy nepotkala. Co by o tom taky ve svých třiatřiceti věděla? Pohřešovaný manžel nebyl mrtvý manžel, i když se po něm slehla zem už skoro před rokem. Myslela si, že jí to prospěje, když se k této skupině přidá. Policie po jejím Tylerovi nenašla žádnou stopu. Nenastoupil na palubu letadla do Liverpoolu. Jeho auto se nenalezlo na žádném z letištních parkovišť. Do dnešního dne se neobjevil ani on, ani auto. Sama sebe přesvědčila, že je mrtvý. Ostatní vdovy ve skupině, Jennifer, Éilis a Helena, s ní souhlasily.

Dvě z nich už seděly v postranním boxu, když sem dorazila. Teď to byly její kamarádky. Objednala si gin s nízkokalorickým tonikem a čekala, než se mladá barmanka rozhodne, který gin nalít.

„Hendrick’s,“ pomohla jí Orla.

„Dobře.“

Nemohla by sebou trochu hodit?

„Prosím.“

Orla si změřila pohledem velkorysou míru ginu, pak do něj nalila malou lahvičku toniku a zaplatila kartou. Otočila se a pozorně si obě ženy v boxu prohlížela. Měly hlavy těsně u sebe, aby nikdo nemohl zaslechnout, o čem si povídají. Bylo něco po sedmé večer. Odpolední hosté už odešli domů a ti večerní se ještě nerozhodli, jestli dnes někam vyrazí, nebo ne. Sečteno a podtrženo, u Fallona byl klid.

Se skleničkou v ruce přistoupila ke stolu.

„Ahoj, dámy,“ pozdravila. „Omlouvám se, že jdu pozdě.“

Helena se zasmála a zatřásla měděnými kadeřemi. „To nic, hlavně že jsi tady.“

Éilis ji pochválila: „Páni, vypadáš skvěle. Líbí se mi ta sukně. Super barva. Sluší ti.“

Orla si byla jistá, že Éilis ví, že sukně je zakoupená v dobročinném obchodě a že se na ni Éilis dívá skrz prsty, ale nechala to být, jako vždycky. Strčila kabelku pod stůl a posadila se na polstrovanou stoličku. V ruce svírala stopku baňaté sklenice, nutila se k úsměvu, aby zakryla nervozitu. Nemohla si pomoct. O nadcházejícím víkendu si připomene výročí Tylerova zmizení.

„O co jsem přišla?“

„O nic,“ ujistila ji Éilis.

Orla se opravdu hodně snažila mít Éilis ráda, ale byly si příliš podobné na to, aby se z nich staly skutečné kamarádky. Éilis byla přímočará, vždycky mluvila na rovinu. Stejně tak Orla. Právě Éilis založila na Facebooku tuhle skupinu a nazvala ji Život po ztrátě. Její manžel Oisín byl už tři roky po smrti a ona se stále potýkala s tím, jak skloubit starost o dvě děti s prací. Orla věděla, že Éilis má dobrou chůvu, tak proč se pořád tváří jako Matka Bolestná? Sama však nebyla ani matka, ani vdova, tak jak mohla tušit, čím si Éilis prochází?

„Jennifer se pořád neozvala?“ zeptala se na další členku skupiny.

„Ani ťuk,“ odpověděla Éilis. „Doufám, že je v pořádku. Už je to měsíc.“

„Volala jsi jí?“

„Mockrát. Zdá se, že má vypnutý telefon.“

„Nechceme na ni tlačit,“ vysvětlila Helena a odhrnula si neposedné kadeře z očí, než se napila. Orla ze zkušenosti věděla, že se Helena usilovně snaží držet krok s alkoholem a životem vůbec.

„Myslím, že jí musíme dát prostor,“ poznamenala.

„Vzpomínám si, že když Damien zemřel, na chvíli se úplně sesypala,“ pokračovala Helena a odložila skleničku. „Ztráta manžela to s člověkem udělá. Zase se k nám vrátí. Jen potřebuje čas, aby to všechno zpracovala.“

„Nerada mluvím o lidech, kteří tu nejsou,“ řekla Éilis trochu nasupeně. Ale rychle se zase usmála. „Je dobře, že jsi dnes mohla přijít, Orlo. Zvládneš to o víkendu?“

„O víkendu?“ Orla se podívala z jedné na druhou a zvedla obočí. „Aha, ty myslíš kvůli Tylerovi. Ale jo. Vlastně jsem s tím docela srovnaná.“

„Cítím s tebou. My s Helenou aspoň víme, na čem jsme, když jsou naši manželé mrtví a tak,“ pokračovala Éilis. Ztišila hlas a dodala: „Musí to pro tebe být hrozné, když nevíš…“

„Už si zvykám.“ Orla sklopila oči a zadívala se na své nehty. „Dostává mě spíš ta samota, když mi společnost dělají jen čtyři stěny.“ Doufala, že se tváří dostatečně truchlivě; nechtěla přiznat, že se jí ve skutečnosti v tichém domě líbí.

„To je tak smutné.“ Éilis si zastrčila tmavé vlasy za ucho a odhalila ten největší smaragd, jaký kdy Orla viděla. Ladil jeho nositelce s oblečením. Nápadnému a barevnému. Takhle se vymódit jen kvůli čtvrtečnímu večeru u Fallona?

„Jak je to dlouho, co vaši manželé zemřeli?“ Orla svou otázku směřovala na obě ženy.

Éilis promluvila jako první. „Tři roky, co zemřel můj Oisín, a tvůj Gerald, Heleno? Kdy to bylo?“

„Och, už to musí být tři, ne, čtyři roky. Ale připadá mi to jako včera.“

Orla čekala na slzy, žádné ale nepřišly. Heleně se jich jaksi nedostávalo. Zato Jennifer připomínala prasklý balonek s vodou. Plakala kvůli všemu. Nad mrtvým manželem, nad prací, nad opečeným sendvičem se špatným sýrem. Nikdy jí nedalo moc práce přepnout na slzy.

„Jak už jsem mockrát řekla, je mi vás obou hrozně líto.“ Orla se zadívala na svůj gin, aniž zvedla sklenku. „Myslíte, že bychom měly hledat nové členky? Další ženy, které přišly o manžela?“ Když viděla, jak se Éilis ve tváři mihl zděšený výraz, rychle doplnila: „Nemyslím tím, že bychom zabíjely nějaké manžele, abychom měly víc vdov…“ Co tím chtěla říct?

Éilis zatleskala a zasmála se. „Ty jsi dobrá! Tohle je skupina pro ženy, které vědí, jaké to je někoho ztratit, ať už kvůli úmrtí, rozchodu, nebo rozvodu. Ne ztratit ve smyslu, že dotyčného nemůžou najít. Jé, omlouvám se. Nemyslela jsem to tak, že ty jsi toho svého ztratila právě tímhle způsobem –“

„Nic se nestalo. Je to chytrý vtip.“ Orla se nuceně usmála.

„Nedělala jsem si legraci z tvé situace. No, radši už mlčím, ať zase něco nejapného neplácnu.“ Éilis se decentně napila, jako by v jejím nápoji mohl být jed.

Helena se pustila do svého půllitru guinnesse a zdálo se, že nemá co říct. Půllitr! To je úroveň! pomyslela si Orla. Helena byla oblečená do tmavomodrých džínů a černé saténové halenky s hlubokým výstřihem. Bez podprsenky, ale nejspíš měla na svých štědrých křivkách přilepené pásky. A ty její vlasy! Nádherná hříva kaštanových kudrn. Určitě má nový kulmofén značky Dyson.

„Nemyslíte, že bychom měly podniknout nějaký výlet?“ zeptala se Orla. „Jako tenkrát, když jsme šly do zoo. Co třeba zajet do galerie Hugha Lanea v Dublinu?“ Věděla, že by se to Éilis líbilo. Heleně? Té už tolik ne.

„Myslím, že ani ne,“ řekla Éilis s uzarděním a Heleně spadla brada. „Posledně to byl s Romanem a Becky v té zoo trochu boj.“

„Samozřejmě. Promiň.“ Ježíši, bylo to jako sedět na smuteční hostině svého nejhoršího nepřítele.

Éilis se vzpamatovala a zelené oči jí zazářily. „Vím, že ti tenkrát šly na nervy, Orlo. Ty děti. Nechci, aby se to opakovalo.“

„Nešly mi na nervy. Jen nejsem moc zvyklá na děti. Jsem spíš na kočky.“

„Nikdy ses nezmínila, že máš kočku,“ divila se Helena. „Jak se jmenuje?“

Orla žádnou kočku neměla. Mohla by říct, že jí říká Číča, nebo by zašla moc daleko? „George je zrzavý, jako Garfield.“

„Můj Noah miluje Garfielda. Neříkala jsem vám, že máme voříška? Mutta. Gerald, můj manžel… zesnulý manžel…“ Smutné poklesnutí Heleniných víček způsobilo, že se Orle chtělo zvracet, „Gerald ho tak pojmenoval.“

„Dobré jméno pro voříška.“ Orla předstírala úsměv. Tenhle rozhovor ji k smrti nudil. „Éilis, a jak se má tvůj malý kamarád?“ Její instagramový kanál byl zahlcený fotkami bílého psa, který by mohl být teriér.

„Mozart je dokonalý v každém ohledu.“

„Tvoje děti ho určitě milují.“ Orla se naklonila dopředu a předstírala zájem. Éilisinu synovi bylo osm a její holčičce pět. Dokonalá rodina s dokonalým psem. Br! „Taky ho pokřtil tvůj manžel?“

„Dostala jsem ho až po Oisínově smrti. Můj terapeut mi řekl, že mít doma psa by bylo pro děti dobré.“

„Aby jim nahradil tátu?“

Výraz obou žen Orle napověděl, že přestřelila. „Dělám si legraci. Omlouvám se. Neber to jako urážku.“

„Bylo to trochu necitlivé, mám-li být upřímná,“ zpražila ji Éilis a narovnala se. „Určitě by se ti taky nelíbilo, kdybych takhle mluvila o tvém Tylerovi.“

Orla si pohrávala se skleničkou a usrkla ginu, snažila se vyvolat slzy. „Moc se omlouvám. Já jen, že v sobotu je výročí jeho zmizení… Už jsme o tom mluvily.“ Teď už to rozebírat nechtěla.

„Pomůže ti, když promluvíš o tom, jak jste spolu žili,“ ponoukla ji Éilis.

Byl to snad vědoucí záblesk v jejích očích? Orla si nebyla jistá. Helena měla hlavu skloněnou. Nejspíš přemýšlela, kdo zajde k baru. Sklenici měla prázdnou.

„Víte, že jsme byli manželé pět let, a omlouvám se, jestli jsem se vás nějak necitlivě dotkla, ale jsem tak zmatená od té doby, co zmizel, že jsem úplně ztratila smysl pro společenské normy. Když jsem s vámi, je to pro mě jediná možnost, kdy můžu vyjádřit své pocity, a je skvělé být se ženami, které to chápou.“

Přinutila se vymáčknout slzu a snažila se, aby jí sklouzla po tváři a pokud možno s sebou vzala i trochu řasenky. Předstírání smutku bylo otravné.

Helena se k ní natáhla a vzala ji za ruku. „Jsi jedna z nás, Orlo. Že jsme rády, že ji máme?“

Éilis pootevřela ústa jen trochu, jako by to pro ni byla příliš velká námaha, a přisvědčila: „Jasně že jsme.“

A tak Orla věděla, že je z toho venku. „Další guinness, Heleno? A co si dáš ty, Éilis? Vodku?“

Éilis se zatvářila, jako by vycucla vejce a uvízlo jí v krku. „Bože, ne! Nic tak vulgárního. Dám si ještě jeden chilský sauvignon. Bílé víno,“ dodala, jako by Orla byla, co se alkoholu týče, úplný nedouk.

Orla dopila gin a šla k baru. S úlevou.

2. KAPITOLA

Éilis vešla do svého zrekonstruovaného dvoupodlažního domu a zula si boty. Venku bylo chladno a podlahové topení ji okamžitě zahřálo od chodidel až ke kolenům. Zaplatila Biance, dívce ze sousedství, která jí čas od času dělala chůvu, i když měla letní brigádu v supermarketu Dolan. Když Bianca odešla, Éilis zamkla dveře a zajistila je bezpečnostním řetízkem.

V kuchyni zapojila telefon do nabíječky a klíče odložila do misky na lince. V obývacím pokoji přiložila do krbových kamen další poleno a tiše zavřela prosklená dvířka. Z horního patra se neozval ani hlásek. Roman a Becky spali.

Posadila se na žlutou dvoumístnou pohovku a narovnala oranžové a bílé sametové polštářky. Barvy ji uklidňovaly a dům jich byl plný. Dálkovým ovladačem ztlumila světla a nohy skrčila pod sebe, ale cítila, jak jí klesají víčka, a tak se rozhodla jít spát dřív, než otevře lahev sauvignonu. To by bylo nebezpečné. Nechtěla jít Heleninou cestou. Zavřela klapku kamen a zamířila nahoru.

S nohou na měkkém pruhovaném koberci horního schodu se zastavila. Neozval se dole nějaký zvuk? Pozorně se zaposlouchala a uslyšela ho znovu. Že by polena usazující se v kamnech? Vstupní dveře přece zamkla. Ale zamkla Bianca zadní dveře na terasu? Ty nezkontrolovala. A bylo možné, že si ta holka během hlídání odešla na zahradu zakouřit.

„Sakra,“ zamumlala a zamířila zpátky dolů po schodech.

Když procházela úzkou, červeně vymalovanou kuchyní, rozsvítila světla a vešla do otevřeného prostoru přístavby s vysokým stropem. Nikdy nepatřila k vyznavačům usedlého stylu, takže stěny pulzovaly barvami z množství abstraktních obrazů. Pokud je váš život nudný, vneste do něj jas, to bylo její motto. Jako návrhářce interiérů jí to nepůsobilo problém.

Zatáhla za posuvné skleněné dveře a zjistila, že jsou odemčené.

„Proboha, Bianco.“

Zamkla a zadívala se na svůj odraz ve skle. Vrznutí za jejími zády ji přimělo, aby se otočila. Místnost byla prázdná.

V tu chvíli si vzpomněla, že od příchodu domů neviděla ani neslyšela psa.

„Mozarte?“ zavolala tiše, nechtěla budit děti.

Pes nepřiběhl tak jako obvykle. Že by ho Bianca vypustila na zahradu? Neměl rád tmu. Vrátil by se hned zpátky. Napadlo ji vzít si nahoru telefon, ale ten se stále nabíjel. Cestou zase zhasla světla.

Znovu to uslyšela. Nahoře. Roman a Becky!

Vyběhla schody po dvou a málem upadla, jak se jí sukně zamotala kolem nohou. Strach se jí v hrudi hromadil jako nakynutá koule, a aniž pomyslela na to, že vzbudí děti, vpadla do Beckyina pokoje a rozsvítila.

Holčička se prudce posadila a mžourala ve světle. „Maminko?“

„To nic, zlatíčko. Spinkej zase.“

Políbila dceru a přikryla ji peřinou až po bradu. Zhasla světlo a zamířila k Romanovu pokoji. Strčila hlavu do dveří a nechala do místnosti dopadnout jen světlo z chodby. Její syn tvrdě spal. Zavřela za ním dveře a s úlevou se svezla po zdi na zem a poslouchala bušení srdce v uších. Ten zvuk ji znervózňoval. Kde je Mozart?

Unaveně vstala, nadzvedla si lem sukně a vešla do svého pokoje.

Byl tam, spal na její posteli. Ten čoklík věděl, že tam nesmí. Už ho chtěla vzbudit a zahnat dolů, když vtom ucítila v místnosti jakousi negativní energii. Na útěk už bylo pozdě, a tak zůstala stát jako přimrazená, když zpoza dveří vyšla jakási postava.

Chtěla vykřiknout, ale ústa jí zakryla ruka v rukavici a táhla ji pozadu ke zdi.

„Ani slovo, nebo tvoje děti zemřou.“ Hlas tlumila černá kukla bez otvoru na ústa, která vetřelci zakrývala obličej.

Nemohla vykřiknout, natož řvát. Ruka jí pevně zacpávala ústa a skoro celý nos. Několikrát se zoufale nadechla a kopla útočníka do nohou. Ruka v rukavici zesílila stisk a zcela jí zablokovala nos.

Pokusila se máchnout paží dozadu a zasadit ránu, ale každou vteřinou slábla. Hrůza těch okamžiků jí uvolnila močový měchýř, nedokázala zastavit ten teplý proud stékající po nohou. Útočníka to neodradilo. Ruka ji znovu ještě víc sevřela. Strach byl bombou v její hrudi, připravenou k výbuchu.

Její děti.

Už přišly o tatínka; nemůžou ztratit ještě i ji. Pak jí blesklo hlavou, proč Mozart neštěká.

Neměla na vybranou, nezbývalo než dovolit útočníkovi, aby ji postrkoval po schodech dolů a ven z domovních dveří. Cítila, jak ji hází jako nějaký balík do auta. Něco ostrého se jí zarylo z boku do krku. Bez ohledu na to, jak moc se tomu snažila zabránit, cítila, že omdlí.

Nedokázala zformulovat souvislou myšlenku, mozek se jí zamlžil. Byla bezmocná, aby zastavila tu tmu, ty černé kaňky, které začaly překrývat barvy jejího života.

* * *

Povlak smrti jí potahuje oči jako tenký film; umírající rybníky naplněné slzami. Už není schopná je vytřeštit, beze slov žadonit o svobodu. Až se mi to bude hodit, dám jí to vytoužené vysvobození, ale nikdy ne svobodu.

Neslyším nic z toho, co by mi chtěla říct, protože má ústa zalepená několika vrstvami lepicí pásky.

Žabí skřeky, které jí bublají v hloubi hrdla, jí už ze slepených rtů neuniknou. Ten zvuk připomíná myší pištění. Otravuje mě k smrti. Drásá mi nervy. Zvyšuje mi napětí ve svalech.

Mám ráda, když se moje kořist trochu brání, tak akorát dost na to, abych mohla čelit výzvě v podobě slabých. Slabý, to je to klíčové slovo. Všechny jsou slabé. Dívám se na svou druhou kořist, která spí, ale ne na dlouho. Jen na tak dlouho, abych měla čas zlikvidovat tuhle.

Chodím bosá po místnosti a cítím, jak mě gravitace táhne do pekla. Nevadí mi to. Nebe jsem se vzdala už dávno. Koberec pod mýma nohama byl kdysi měkký, ale teď je hrubý a opotřebovaný, zakrytý plastovou fólií. Na okamžik se zastavím u krbu a prohlížím si bronzové sošky na římse. Jsou vyrobené tady, v Ragmullinu. V průběhu let jsem vlastnila i jiné, ale ty jsem odnesla do jednoho charitativního obchodu ve městě. Nechala jsem si jen tyhle dvě. Z nějakého důvodu.

Vezmu do ruky sošku holčičky sedící na hromadě knih. Předpokládám, že je nemůže číst, protože nemá oči. Tam, kde by je měla mít, je jen hladký bronz. Chtěl tím sochař něco říct? Nevidět žádné zlo? Je to něco, nad čím v osamělých chvílích přemýšlím. Vrátím ji na své místo vyznačené čistým kruhem v okolní vrstvě prachu.

Odvrátím se od studeného krbu a vidím ji tam sedět, vychrtlou na kost, přivázanou k židli. Svůj účel už splnila. Je čas, abych se oblékla k závěrečnému aktu. Beru igelitový sáček s bílým forenzním oblekem. Je poslední, a když ho roztrhnu, v duchu si ho připíšu na seznam vedle lepicí pásky. Vím, že obojí ještě budu potřebovat. Mám vyhlédnutou další kořist. To mě vzrušuje ještě víc.

DEN PRVNÍ

3. KAPITOLA

Na kruhovém objezdu řidič zapnul směrovku, která signalizovala, že odbočuje se svým kamionem doleva. V šest ráno ještě nebyl velký provoz. Zařadil rychlost a zamířil k distribučnímu velkoskladu. Vpravo na něj už čekal otevřený dok číslo třináct.

„Pro někoho znamená smůlu,“ zabručel si jen tak pro sebe.

Než odbočil do areálu, podíval se doleva přes malý kruhový objezd a ujistil se, že cesta je volná. Ragmullin byl těmi zatracenými kruháči úplně zamořený. Nějaký rádoby vtipný inženýr na radnici si zřejmě myslel, že to jednou bude dobrý fór. Grahamu Wardovi to vtipné nepřipadalo. Od chvíle, kdy sjel z dvouproudé silnice, musel překonat čtyři takové objezdy.

Podíval se směrem k volnému prostranství po své levici. Něco mu padlo do oka. Jakási žlutá vlaječka, která zářila a povívala v mírném ranním větru. Asi nějaký zapomenutý pozůstatek z těch několika dní, kdy do města přijel lunapark. Byl to hrozný týden. Už tak úzkou silnici vedoucí k depu lemovaly karavany a přívěsy. Dvakrát se mu stalo, že při průjezdu tím paskvilem kruhového objezdu zadní částí návěsu do některého drcnul.

Zacouval k bráně doku, vyskočil z kabiny a zapálil si cigaretu. Nakládat ani vykládat neměl v popisu práce, tak přešel silnici a postavil se k plotu. Lačně potáhl z cigarety a zadíval se na to, co předtím upoutalo jeho pozornost. Vyfoukl kroužek kouře.

Co to je? Něco žlutého s černým vrškem? Vypadalo to jako nějaká látka. Vyfoukl nosem další kouř. Křečovitě se rozkašlal. Ze žlutého kopečku se zvedly dvě vrány, zakroužily nad ním a odletěly.

Graham típl cigaretu a hleděl k tomu místu. Kolem panovalo ticho narušené jen vzdáleným hučením aut na dvouproudé silnici a vrčením hydraulického výtahu u nákladiště číslo třináct.

„Sakra,“ zamumlal a překročil nízký drátěný plot. Půda tam byla rozblácená a pneumatiky pouťových vozidel místy po sobě zanechaly několik centimetrů hluboké koleje. Po celou dobu jarmarku vytrvale pršelo, a i když teď momentálně bylo docela hezky, na obzoru se zlověstně kupily další mraky.

Když zamířil k objektu svého zájmu, nízko nad hlavou mu přeletěla další vrána a hlasitě krákala. Odehnal ji máváním rukama. Čím víc se blížil, tím namáhavěji dýchal a cítil, jak mu ledová ruka strachu svírá zátylek. To přece není možné, že? Ne. Chtěl se otočit a utéct zpátky ke kamionu, odjet domů do Dublinu a skočit do postele vedle své přítelkyně. Teplem jejího těla by se možná rozpustil ten ledový strach, který se mu uhnízdil na spodině lebky a způsobil, že se mu na krku zježily všechny chloupky.

Prudce se zastavil a rychle sáhl po telefonu v zadní kapse. Dlouhé zrzavé vlasy se jí vějířovitě rozprostíraly kolem porcelánově bílého obličeje, který, jak viděl, měla ošklivě poničený. Ptáci? Ruce a nohy zkroucené v nepřirozených úhlech, jako by spadla z nějaké výšky. Neviděl žádnou krev, ale to neznamenalo, že se neprolila. Nebyl prostě dost blízko, ale přesto si připadal až moc blízko, než aby to bylo příjemné. Mladá. Možná zhruba v jeho věku? Grahamovi bylo sedmadvacet a tahle nešťastnice nevypadala o nic starší. Ale slyšel, že smrt člověku vrací mládí.

To žluté, co viděl z kabiny kamionu, byly její světlé bavlněné šaty. Tenká ramínka jí sklouzla skoro až k loktům. Bosé nohy. Špinavé, jako by běžela tím blátem. Nebo ji někdo táhl? Pak si všiml malé kulaté dírky v jejím spánku.

„Ježíšikriste,“ zamumlal a stiskl na telefonu 999, třesoucí se a zpocené prsty se mu přilepily na displej.

„Haló? Ano. Jmenuju se Graham Ward. Našel jsem nějakou mrtvou ženu. Myslím, že ji někdo zastřelil.“

Mraky se protrhly a z nebe se spustily velké a těžké kapky deště.

4. KAPITOLA

Lottie Parkerová se probudila v pět ráno. Po rychlé sprše se oblékla a odhadovala, jaké bude počasí. Podívala se z okna. Vypadalo to na déšť, tak si nazula kotníkové boty pro případ, že by musela vyrazit na nějaké rozbahněné místo činu. Je dobré být připraven na nejhorší.

Její matka Rose byla v kuchyni.

„Mami! Proč už jsi v tuhle hodinu vzhůru?“

„Dala jsem prát prádlo. Vím, že máš moc práce.“

„Včera večer jsem vyprala.“

„Musela jsem si vyprat povlečení. Už by to mělo být doprané.“

Lottie se dívala, jak se matka šourá k pračce a vytahuje prostěradlo, povlak na peřinu a povlaky na polštáře. Úplně mokré. Zvolila špatný program. Teď ho Lottie bude muset přepnout na dlouhé odstřeďování.

„Já to doperu,“ řekla podrážděně.

„Snad umím vyprat pár kousků povlečení!“

„Běž si raději uvařit konvici čaje. Dám to do sušičky.“

„Zvládnu to pověsit na šňůru, slečinko.“

Lottie nesnášela, když jí někdo říkal slečinko. „Tak dobře.“

Nedokázala zamaskovat rozmrzelost v hlase, protože byla zatraceně naštvaná. Hodiny ukazovaly půl šesté ráno – její čas pro sebe – a nesnášela konflikty, obzvlášť takhle brzy.

„Jestli to tak moc chceš udělat, tak můžeš.“ Rose pustila koš.

Když ho Lottie zvedla, uvědomila si, že necítí žádnou vůni čerstvě vypraného prádla. „Dala jsi tam prací prášek?“

„Aha, takže teď si myslíš, že jsem blbá a zároveň přicházím o rozum. Dej to sem.“ Rose zase popadla koš a vypochodovala zadními dveřmi na zahradu.

Lottie zapnula konvici a opřela si hlavu o kredenc. Nedokázala určit, jestli se matčino myšlení ještě zhoršilo, nebo jestli to napětí mezi nimi podněcuje ona svým nedostatkem trpělivosti. Tak či tak, být v práci bude možná lepší než se doma hádat.

Rozloučila se s myšlenkou, že si uvaří kávu, popadla tašku a cestou ze dveří zavolala Boydovi.

Seděla s detektivem seržantem Markem Boydem v autě před benzinovou pumpou Millie’s. Okna se zamlžovala v nemilosrdně bušícím dešti. Tolik k prádlu, které její matka pověsila ven na šňůru.

„Co sis nechal dát do sendviče?“ zeptala se s plnou pusou.

„Ochutnat ti nedám, jestli ti jde o tohle,“ odpověděl.

Polkla a unaveně zavrtěla hlavou. „Copak se dneska ráno nemůžu nikoho na nic zeptat, aniž bych to hned schytala?“ Zmuchlala mastný obal se zbytkem kůrek a hodila si ho pod nohy. „Od té doby, co ses vrátil z Malagy, jsi nervózní jako stará panna.“

Mlčel.

Podívala se na kapky deště stékající po skle. Červencové počasí bylo kruté a teď v polovině srpna nebylo o moc lepší. Dva dny svítilo slunce, tři dny pršelo. Pro Ragmullin bylo typické zažít čtyři roční období během jediného dne. Otrava.

Když předtím rozmrzele odcházela z domu, popadla z háčku na chodbě jednu ze Seanových mikin. V autě si ji natáhla a s hrůzou zjistila, že má na přední straně obrázek Batmana. Nemohla celý den chodit s rukama založenýma na prsou, takže bude muset vydržet rádoby vtipné poznámky. Pro Boyda to bude ještě horší, protože jemu se v tom případě budou posmívat, že je Robin. Na vteřinu se tomu usmála a pak ucítila, jak ji vážná atmosféra v autě tíží. Boyd měl mizernou náladu a ona na tom byla ještě hůř od té doby, co si k sobě nastěhovala matku, takže momentálně působili jako správná dvojka.

Uvědomovala si, že to, co potřebují, je nějaké velké vyšetřování. Něco, do čeho by se mohli pořádně zakousnout. Aby tým pilně pracoval a usilovně se soustředil. Všichni už měli plné zuby administrativy a papírování. A ona? Jestli uvidí další excelový sloupec s nevyrovnaným rozpočtem, začne ječet. Vyšetřování by jí poskytlo seriózní výmluvu, proč nemá hotová hlášení, a odvedlo by její pozornost od lapálií doma. Superintendantka Deborah Farrellová byla protivná jako čert a tahle nálada se šířila po celé služebně jako smrad.

Pohlédla úkosem na Boyda a v jeho zaťaté čelisti četla podráždění. Přitom k naštvání tohohle kliďase bylo zapotřebí opravdu hodně. Možná by jim prospěla spíš společná dovolená než nějaký nový závažný případ. Ale Lottiin život byl komplikovaný. A zkomplikoval se ještě víc od chvíle, kdy se Boyd vrátil domů z Malagy se svým osmiletým synem Sergiem. O jeho existenci se dozvěděl teprve několik měsíců předtím, než se s ním v červnu poprvé setkal. Lottie si byla jistá, že ví, co ho žere. Chtěla, aby to přiznal. Což se nezdálo být v dohledné době pravděpodobné, a tak se rozhodla, že to bude ona, kdo to vysloví nahlas.

Otočila se a podívala se na něj. „Jde o Jackie, že? Už se ti ozvala?“

„Moje bývalá s tím nemá nic společnýho.“

„Ale určitě má. Nejsem blbá. Mluv se mnou. Prosím, Boyde.“ Byl hubený jako vždycky. Jeho lehké opálení, které mu dodávalo zdravý vzhled, už vybledlo. Ostře řezaná brada vyvolávala dojem neústupnosti. Odstávající uši mu teď zrudly. Nevěděla, jak ho utěšit.

Vrátil nedojedený sendvič zpátky do obalu, úhledně papír urovnal a nálepku připevnil zpátky na místo. „Můžeš si ho sníst, jestli chceš. Jen jsem si jednou ukousl.“

„Přestaň používat taktiku odvádění pozornosti.“

„Já se z tebe zblázním, Lottie Parkerová.“

Vzala si od něj sendvič a položila ho na palubní desku. Chytila ho za ruku a stiskla ji. „Tak mi řekni, co tě trápí, jestli ti to uleví.“

Vyprostil ruku a zadíval se ven do deště. Po chvíli mlčení promluvil.

„Přijede do Irska.“

„Do prdele! Ách, sakra, Boyde.“

„Zrovna když jsme se se Sergiem docela sžili. Ty a tvoje děti jste ho přijali úžasně, hlavně Chloe a Sean. Bez vás bych to vůbec nezvládl. A teď tahle bomba.“

O Sergia se přes den starala její už dospělá dcera Chloe, když byl Boyd v práci, a sedmnáctiletý Sean díky novému přírůstku do domácnosti „vylezl z ulity“, jak to nazvala matka.

„Děti si minulý týden užily jarmark s lunaparkem,“ pochvalovala si Lottie, „a Sean dokonce onehdy vzal Sergia na svůj trénink hurlingu. Poprvé po dlouhé době trénoval. Je to pro oba přínos, že jsou spolu.“

„Jenže lilo jako z konve,“ připomněl Boyd.

„Vsadím se, že Sergio měl radost.“

Usmál se. „Myslel si, že je to ohromná legrace, když mi z toho mého mrňavého bytu udělá rybník. My se spolu teprve sžíváme, no a teď se tu objeví moje bývalá žena. Jako ten pověstný blesk z čistého nebe.“

Lottie mu úsměv oplatila, ale uvnitř se zachvěla. Zahlodala v ní úzkost a obavy. Bála se zeptat, ale musela to vědět. „Kdy přijede?“

„Nemám tušení. Poslala mi jen esemesku: ,Nemůžu se dočkat, až uvidím svého chlapečka.‘ Nejspíš už má zamluvenou letenku a může se objevit kdykoli.“

„Snaž se nenechat se tím rozhodit. Nemůže ti ho vzít.“

Boyd se otočil a podíval se na ni. „To je právě to. Může, a taky to udělá.“

„Máš přece test DNA, který dokazuje, že je tvůj.“

„Který soudce odebere dítě matce, která ho osm let vychovávala? Sergio je s ní ode dne, kdy se narodil. Já ještě před pár měsíci o jeho existenci vůbec nevěděl. Co to dokazuje? Jakého otce to ze mě dělá?“

„Dobrého. Tvoje bývalá se v minulosti stýkala s kriminálníky, a hned když ti odhalila Sergiovu existenci, odletěl jsi do Španělska za ním, abys ho poznal.“ Byl to chabý argument, ale musela ho nějak uklidnit. „Přestaň si dělat starosti. Vsadím se, že chce jen peníze.“

„A kde je vezmu? Snažím se koupit větší byt – a neříkej, že se můžu zase nastěhovat k tobě. Ty máš doma své tři děti a vnuka a teď ti k tomu ještě přibyla Rose.“

„Mezigenerační smíšené rodiny jsou v módě.“ Přinutila se k srdnatému úsměvu.

Zavrtěl hlavou a tvářil se vážně. „Díky za nabídku, Lottie, ale máš svého dost.“

Opřela se, založila si ruce na prsou a zapřela se nohou o palubní desku jako nevrlé dítě.

„Je těžké uvěřit, že jsme už skoro byli manželé, a teď ani nedokážeme vést normální rozhovor.“ Nechtěla, aby to vyznělo ostře, ale muselo to být řečeno.

„Možná to z nás dělá skutečný manželský pár.“

„Bůh ví, že se hádáme dost.“

„Mrzí mě to, Lottie. Nech mě, ať si to vyřeším sám. Můžeš to pro mě udělat?“

Mohla? Její problémy doma se den ode dne prohlubovaly. Chtěla mít Boyda po svém boku tam i v práci, ale nezdálo se, že by k tomu v dohledné době mělo dojít. Trvalo jí dost dlouho, než se smířila s tím, že ho miluje, a teď jí hrozilo, že ho ztratí. A to všechno kvůli té jeho zatracené bývalé ženě.

Otevřela pusu a chtěla spustit nějakou tirádu, ale zachránilo ji, že ožila policejní vysílačka.

* * *

Časně ranní hodina jógy Orle Keatingové obvykle poskytovala prostor pro přemýšlení. Dnes doufala, že by ji mohla zbavit bolesti, která ji bodala za očima.

Když šla pěšky z domu po cestě, která vedla ke hřbitovu a pak pokračovala až k malé tělocvičně na druhém konci města, neustále se ohlížela přes rameno. Cítila mrazení v zátylku, až se jí chloupky na krku ježily. Nikoho za sebou neviděla. V tuto ranní hodinu bylo vzhůru jen málo lidí. Orla ráda chodila pěšky. Pomáhalo jí to vyčistit mysl od věcí, kterými by se raději netrápila. Byla to pro ni příležitost využít všechny smysly.

Nadechla se a vydechla a vydala se oklikou podél kanálu. Měla spoustu času. Dívala se na nebe, pak na květiny a plevel v živém plotě. Vychutnávala zvuk šplouchající vody a cvrlikání ptáků na stromech. Na chvíli se zastavila, pohladila rákosí, naklonila se, aby ucítila jeho svěží vůni – a pak se otevřela nebesa. Nasadila si kapuci a pokračovala do svahu, přes most a na ulici.

Když míjela benzinku Millie’s, všimla si dvou lidí, kteří před ní seděli v autě a něco jedli. Jak mohli jíst jídlo z benzinky, zvlášť v tuhle hodinu? Když kráčela po Friar’s Street, ještě jednou se ohlédla.

Tak dost! Nikdo ji nesledoval. Přesto se toho nepříjemného pocitu nemohla zbavit. Věděla, že je vnímavá a citlivá. Takže pokud ten pocit měla, musel k tomu být nějaký důvod.

Otřásla se, přendala si podložku na jógu z jednoho ramene na druhé a narovnala si malý batoh na zádech, v němž si nesla ručník a lahev vody. Navzdory bolesti hlavy se dnes ráno cítila ve svém fialovém elastickém oblečení a nových teniskách Asics dobře. Tyler by ji donutil ty boty vrátit kvůli cenovce. Ale Tyler už jí nešéfoval. Dnes jí to nepřinášelo to uspokojení, které by měla cítit.

Pak to přišlo znovu. Něčí pohled v zádech. Rychle se otočila a zdálo se jí, že vidí stín, který se stáhl do uličky za ní. Měla by se zastavit a počkat? Podívat se? Měla by utéct? Ne, s utíkáním už skončila. To ji nikam neposunulo.

Ozvaly se sirény. Dívala se, jak se kolem ní prohnala dvě policejní auta a rozstříkla vodu hromadící se v kalužích.

Někdo byl mrtvý.

Byla si tím jistá.

Žaludek se jí zhoupnul, stejný pocit měla v ten den, kdy Tyler zmizel.

Stál u dřezu v jejich malé kuchyňce zády k ní. Podle jeho shrbených ramen poznala, že v ruce drží telefon.

„Komu píšeš takhle v noci?“ Podívala se na digitální hodiny na sporáku: ukazovaly 4:05.

Otočil se, tvář měl ve stínu, protože slabá žárovka visící ze stropu vydávala jen mdlé světlo. Zapomněla koupit silnější.

„Do toho, co dělám, ti nic není. Ale jestli to chceš vědět, tak si potvrzuju rezervovanou letenku.“

Trhla sebou a zapnula konvici.

„Podívala ses vůbec, jestli je v ní voda?“ Zlostně se na ni zamračil, pak se znovu otočil zády a jednou rukou psal textovou zprávu.

Konvice zaštěkala a ona si uvědomila, že měl pravdu. Byla prázdná. Měla by otočit kohoutkem, nebo by ho to ještě víc rozzuřilo? Chtěla vůbec šálek čaje? Ne, zněla odpověď na obě otázky. Mohla by se vyplížit a nechat ho, aby se věnoval svému záhadnému psaní zpráv. Nebo si stát za svým. Zachvěla se a couvla ke dveřím.

„Tak napustíš tu vodu, nebo to necháš být?“ Pomalu se otočil. „Nevím, proč tu vůbec strašíš. Vstal jsem potichu, takže jsem tě nemohl vzbudit.“

„Jen jsem ti chtěla udělat čaj, než odejdeš.“

„Abych pak musel na dálnici zastavit kvůli chcaní? Vrať se do postele a nech mě na pokoji. Uvidíme se za pár dní a ty radši zatím pořádně vydrhni dům. Takový chlívek! Ani to prase by tu nebydlelo.“

Mlčky spolkla slzy, což se za posledních pět let života s Tylerem Keatingem dokonale naučila. Dům zářil čistotou. Všechno bylo na svém místě. Nikde ani smítko prachu. Ona to věděla, ale přesto zase bude prát, leštit a drhnout, až bude manžel pryč. Neuposlechnout by nestálo za to. Představa následků byla příliš děsivá.

Neřekla mu ani sbohem, ani nepopřála bezpečnou cestu, jen vycouvala z kuchyně a tiše se vydala po schodech do ložnice. Ležela na posteli a počítala minuty, dokud s úlevou neuslyšela bouchnutí domovních dveří a řev motoru, jak rychle vyrazil.

Teď ji napadlo, jestli to všechno nebyla jen vymyšlená vzpomínka. Opravdu se to tak toho rána odehrálo?

Zachvěla se a zrychlila krok, věděla však, že je nemožné předběhnout minulost.

5. KAPITOLA

Pekelná kocovina zvítězila a Kirby nemohl zvednout hlavu z polštáře. Vzadu v krku cítil pachuť zvětralé whisky a přemýšlel, jak by se mohl napít vody, aniž by musel vstát z postele. Nemožné.

Sáhl po telefonu na nočním stolku. Když se ho snažil poslepu nahmatat, telefon spadl na zem. Naklonil se přes okraj postele a zamžoural jedním okem; otevřít obě bylo příliš bolestivé. Telefon přistál vedle lesklého černého střevíčku. Rázem otevřel obě oči. Uviděl druhou botu a bílou krajkovou podprsenku.

„Co to…?“

Každé slovo mu tepalo za očima jako amatérské bušení do kláves psacího stroje. Agónie. Když padl zpátky na polštář a zatočila se mu hlava, ucítil, jak mu přes vypouklé břicho přejela čísi ruka.

„Ahoj. Už jsi vzhůru,“ řekla.

V těch několika vteřinách, kdy zaregistroval, že si domů přivedl ženu, napůl doufal, že je to půvabná policistka Martina Brennanová. Ale věděl, že takové štěstí mít nebude. Detektiv Sam McKeown Martinu pevně svíral ve svých pařátech, přestože jeho manželka o té nevěře věděla.

Otočil se a zíral na temeno blonďaté hlavy vedle sebe, tvář byla zabořená do polštáře. Teď k němu pomalu vzhlédla.

Byla zatraceně nádherná!

Kirby zavrtěl hlavou, čímž si způsobil další bodavou bolest.

„Dobré ráno,“ vypravil ze sebe.

„Ty si včerejší noc nepamatuješ, že ne?“ Šibalský úsměv jí zkřivil motýlí rty a on je okamžitě zatoužil políbit.

„Cože? Samozřejmě že pamatuju.“ Lhal. Neměl ani ponětí, jak se ocitla v jeho posteli.

Zasmála se a znovu zabořila obličej do polštáře. Její natažená ruka mu dělala hrozné věci. Ne hrozné, úžasné! Až na to, že měl pocit, že se může každou chvíli pozvracet z vypitého alkoholu. Jeho pachuť mu stoupala do krku. Whisky! Po všech slibech, které si dal, si zase vyrazil a pil tu zatracenou whisky.

Potřeboval si odskočit. Jak to provést, aniž by ji urazil? Nechtěl, aby její prsty přestaly putovat těmi kouzelnými cestičkami, ale opravdu se potřeboval vyčůrat.

„Hele, musím na záchod. Můžeš… víš… můžeš počkat tady, než se vrátím?“

Znovu se zasmála a ten zvuk byl tak hudební, že by mohl tančit, kdyby zrovna neumíral.

„Ještě nikam nejdu.“ Otočila se na záda a přitáhla si prostěradlo až k bradě, aby skryla svou nahotu.

Hlavou mu bleskla děsivá myšlenka. Bylo to povlečení vůbec čisté? Jak by mohlo být? V prádelně nebyl už celou věčnost. A kde má spodky? V žádném případě se nechtěl producírovat se svým nahým tlustým zadkem po místnosti.

„Nedělej si starosti,“ četla mu myšlenky. „Včera jsem to všechno viděla.“

Ale stejně se otočila, aby si mohl zachovat zbytky své důstojnosti.

V koupelně se vymočil, spláchl záchod a umyl si ruce. Na zemi našel boxerky, rychle si je natáhl a pak se na sebe podíval do zrcadla. Ta zarudlá opuchlá tvář, která na něj zírala, byla opravdu jeho a zpocené kadeře nezkrotných vlasů pro jednou přiléhaly k hlavě. Je čas na rychlou sprchu? Ne, mohla by mu zmizet.

Přejel si zubním kartáčkem po zubech, pocákal si tváře studenou vodou a vypláchl si spánek z očí. Když si osušil obličej, zašátral v toaletní skříňce po něčem příjemném, čím by se postříkal. Potřeboval se zbavit zatuchlého pachu alkoholu, potu a sexu. Našel lahvičku Old Spice, vida, zapomněl, že ji vůbec má, hojně se postříkal a vrátil se do ložnice.

Byl pryč jen dvě minuty, ale ona už byla oblečená, seděla na kraji postele a svazovala si vlasy do ohonu.

„Ještě neodcházej,“ řekl. „Můžeme jít někam na snídani. Chtěla bys?“ Kašlu na práci.

„Musím do práce a podle tvého telefonu nejspíš taky musíš někde být.“

Cítil, jak se mu z tváře odlévá krev. Slídila mu snad v mobilu? Ne že by měl co skrývat, přesto měl rád, když mohl lidem věřit.

„Já ti do něj nelezla, jestli si myslíš. Jenom že vibruje jako zobající slepice někde pod postelí.“

„Bože, ne, to jsem si vůbec nemyslel. Jen se mi trochu motá hlava.“ Telefon mohl počkat. Nevěřil si, že by se dokázal zase postavit, kdyby se pro něj shýbl.

„To je v pořádku, Larry. Ráda jsem tě poznala.“ Natáhla k němu ruku.

Na okamžik si myslel, že po něm chce peníze. Tak hloupý přece nebyl, ne? Pak se k němu přiblížila, objala ho kolem pasu a natáhla se, aby ho políbila na bradu. Bože, byla droboučká. Není divu, že potřebovala ty jehlové podpatky, které viděl na podlaze.

„Kde mám boty?“

Ukázal a pak se začervenal, když vedle nich na podlaze uviděl její podprsenku. Zvedla ji a nacpala do malé kabelky, která ležela vedle nohy postele.

„Uvidíme se ještě?“ zeptal se.

Zavěsila si kabelku na rameno a vklouzla do bot. „Pozval jsi mě na večeři, v sobotu. Pamatuješ?“

„Vlastně…“

„Neboj. Oba jsme byli pěkně namazaní. Mám tvoje číslo.“

„Jak to?“

„Včera večer jsi mě donutil, abych si ho uložila do telefonu. Doufám, že ses nespletl; připadala bych si dost blbě, kdybych zavolala někomu jinýmu.“

Zasmál se. „A dala jsi mi svoje?“

„Jo, napíšu ti dneska někdy později.“ Přesunula se ke dveřím. „Jestli jsi zapomněl, jmenuju se Amy.“

Kirby po jejím odchodu seděl ještě dobrých pět minut na kraji postele a snažil se vybavit si nějakou vzpomínku na včerejší večer. V hlavě se mu míhaly jen takové útržky. Bar u Fallona, u Dannyho a Caffertyho. Pak hotel Brook. Tanec. Pití. Tolik pití. Navíc ve čtvrtek večer! Týden bude švorc. Pak už to bylo alkoholické prázdno. Rozhodně nastal čas vykašlat se na pití whisky.

Stav postele mu napovídal, že je toho ještě víc, na co by měl vzpomínat, ale teď musel zkontrolovat telefon a pustit se do práce.

„Kolik je vlastně hodin?“ zamumlal, držel si hlavu a vyšťoural mobil zpod postele. „Ježíšikriste!“

Sedmnáct zmeškaných hovorů a devět textovek.

Teď byl v háji.

Ale pak se usmál. Dokáže zvládnout všechno, co se na něj dneska chystá.

Lehl si zase na postel, pohodlně si upravil polštář a zavřel oči. Poprvé za celou věčnost, možná od té doby, co zavraždili jeho přítelkyni Gilly, byl Kirby blízko tomu, co by nazval štěstím. A to všechno díky tomu drobnému andílkovi jménem Amy.

6. KAPITOLA

V komerční zóně Ballyglass se nacházely prosklené autosalony, posilovny a největší distribuční sklad supermarketového řetězce v zemi. Po pravé straně od něj se rozprostíral kus nevyužitého pozemku, který byl předmětem územního sporu. Bylo to místo určené pro občasné návštěvy cirkusů a lunaparků, když přijely pobavit obyvatele Ragmullinu.

Déšť ustával, ale Lottie cítila, jak se jí pevné boty boří do rozbahněné země. Teprve za okamžik si všimla, že tu kriminalističtí technici rozmístili nášlapné desky, a rychle na ně přeskočila, než si někdo stačil všimnout její nepozornosti.

Forenznímu týmu velela Gráinne Nixonová. Přistoupila k Lottie a prohýbala se pod tíhou ocelového kufříku se svým nádobíčkem.

„Dobré ráno, inspektorko.“

„Dobrý den, Gráinne. Nebudete tomu věřit, ale přála jsem si něco, co by mi ulevilo od týdenního stresu z práce s excelovými tabulkami. Ovšem upřímně řečeno jsem si nepřála, aby někdo někoho zavraždil.“

„Právě jsem dorazila. Je to určitě vražda?“

„Neoficiální zpráva říká, že jde o střelnou ránu do hlavy.“

„Sakra.“ Gráinne odložila kufřík na jednu z desek a zastrčila si bujné zrzavé vlasy pod kapuci. Nasadila si roušku. „Je s vámi detektiv Boyd?“

„Obléká se. Až po vás.“

Lottie ustoupila, aby technička mohla vejít do stanu první. Stan byl narychlo postaven nad nalezeným tělem ve snaze uchránit případné důkazy před deštěm. Na to už je trochu pozdě, pomyslela si Lottie.

Další technik stál u hlavy mrtvé ženy a čekal na pokyny od Gráinne. Jediným zvukem bylo bubnování deště do plátna.

„Tady ji nezabili,“ prohlásila Gráinne okamžitě.

„Protože tu není krev?“ zeptala se Lottie.

„Jo.“ Gráinne si klekla na igelitovou fólii.

„Nemohl ji déšť smýt?“

„Možná. V noci pršelo a pak přišla tahle poslední přeháňka, ale stejně bych předpokládala, že se půda trochu zbarví.“

Lottie se naklonila přes Gráinnino rameno a prohlížela si oběť. Tvář mladé ženy byla takovým nevýrazným způsobem hezká. Na jejím těle nebyl ani gram přebytečného masa. Hubená až moc. Dlouhý štíhlý krk s viditelnými podlitinami. Možná se jí podaří získat DNA právě z této části těla. Šaty s hlubokým výstřihem prozrazovaly, že oběť na sobě nemá podprsenku. Zrzavé vlasy se podobaly Gráinniným kadeřím. Ty dvě ženy by mohly být sestry, pomyslela si Lottie.

Spočinula pohledem na poškozeném obličeji oběti. Bledou kůži už oklovali ptáci a zdálo se, že obě oči byly vyloupnuté z důlků. Lottie pocítila nával žaludečních šťáv a rychle polkla.

„Odhaduju ji na něco přes třicet,“ poznamenala. „Bože, to je hrůza. Je to něčí dcera, sestra, partnerka nebo manželka. Mohla by to být i něčí matka.“ Zalila ji vlna lítosti nad bezejmennou ženou, jejíž rodina bude zanedlouho prožívat trýznivou noční můru.

„Střelná rána. Levý spánek. Pokud se nemýlím, obě ruce a jedna noha jsou zlomené.“

Lottie si všimla nepřirozených úhlů kostí a roztrženého svalstva. „Spadla z výšky? Nebo ji někdo shodil? Strčil ji někdo?“

Gráinne se na ni podívala. „Počkejte, až státní patolog –“

„Jo, já vím.“ Lottie se nemohla dočkat, až se dozví víc. „Jedno je jisté: nedošla sem a nelehla si na zem, aby počkala, až ji někdo střelí do hlavy.“

„Nohy má poškrábané a rozedřené,“ upozornila ji Gráinne.

Lottie se shýbla a pozorně zkoumala malá, křehká chodidla, pravděpodobně velikosti čtyři. Gráinne měla pravdu. „Je možné, že ji sem někdo dovedl, pak jí tady zlámal končetiny a zastřelil ji?“

„Jak jsem řekla, není tu žádná viditelná krev. Mohl ji sem někdo přivléct. Ale půda se změnila v bahenní lázeň, a když lunapark odjel, zůstala tu po něm spousta stop od pneumatik.“

„Co to má kolem úst?“ Lottie si prohlížela lepkavou černou hmotu na rtech a tvářích oběti.

„Řekla bych, že je měla zalepená páskou. Možná lepicí páskou, ale podle té černé barvy by to mohla být spíš izolační páska. Možná budeme mít štěstí a podaří se nám ze zbytků sejmout otisky prstů.“

Lottie se už chtěla odvrátit, ale pak dodala: „Ty šaty vypadají jako z tenké bavlny.“

„Společenské?“ nadhodila Gráinne.

„Letní šaty.“ Boyd vstoupil do stísněného prostoru. „Zastřelená někde jinde?“

„Vypadá to tak,“ přikývla Gráinne, otevřela kufřík a začala pracovat.

Lottie vyšla ze stanu. Stáhla si roušku a vdechla vlhký ranní vzduch, aby se zbavila pachu smrti.

Boyd se k ní připojil. „Na tamhletom skladu jsou bezpečnostní kamery, ale všechny showroomy s kamerami s vysokým rozlišením jsou na druhé straně komerční zóny.“

Lottie strčila hlavu zpátky do stanu. „Gráinne, máte představu, jak dlouho je mrtvá?“

„Možná tak šest hodin a ležela tady dost dlouho, takže ji ptáci objevili. Patolog vám dá přesnější odpověď.“

Lottie šla s Boydem zpátky po nášlapných deskách. „Musíme zjistit, kdo to je. To nám poskytne výchozí bod.“

„Proč ji vyhodil tady?“ zeptal se. „Má to nějaký význam pro jejího vraha?“

„Tady ji nezabil, to je jasné. Někdo si dal tu práci, aby její tělo převezl a nechal ho na otevřeném prostranství, aby se našlo. Proč?“

„Počkej na pit–“

„Jo, jo.“ Lottie došla k policejní pásce, která ohrazovala uzavřené pásmo. „Ale připadá mi, že ji někdo schválně takhle naaranžoval a nechal ji tam, aby se našla. Kdo tohleto dělá?“

„Nějakej arogantní grázl.“

Sundala si návleky na boty. „Kde je ten chlap, co to oznámil?“

Boyd ukázal na muže, který seděl na sedadle spolujezdce v policejním autě, dvířka otevřená, a kouřil cigaretu. „Graham Ward, dvacet sedm let. Řidič kamionu. Přijel sem přímo z přístavu. V šest dvacet. Zaparkoval u doku číslo 13 a šel si zakouřit.“

Lottie přistoupila k autu. „Pane Warde, jsem detektiv inspektorka Lottie Parkerová. Můžete mi říct, jak jste to tělo objevil?“

„Jen jsem si šel zakouřit. Klovali ji ptáci. Uletěli, když jsem se rozkašlal. Nikdy předtím jsem žádnou mrtvolu neviděl a už ani nikdy nechci. Víte, všiml jsem si tý žlutý látky. Zahlíd jsem ji už z auta, když jsem přijížděl. A ti ptáci…“ Třásl se po celém těle jako osika. „Jen jsem se šel podívat, co to je. Ani ve snu by mě nenapadlo… víte…“ Zalapal po dechu. „Promiňte.“

Ruce se mu třásly tak silně, že nechal cigaretu spadnout na zem, kde zasyčela v kaluži.

„Viděl jste tu ještě někoho?“

„Jen kluky, co obsluhujou výtah v doku. Začali vykládat a já jsem si šel zakouřit.“

„Znáte ji?“ zeptala se Lottie.

„Tu mrtvou? V životě jsem ji neviděl. Byla zastřelená? Připadalo mi to jako střelná rána.“

„A vy byste poznal střelnou ránu, že?“

„Takhle opravdovou ne. Jen to, co znám z televize. Snad si nemyslíte, že s tím mám něco společnýho?“

„Vůbec ne, ale budeme od vás potřebovat oficiální výpověď, otisky prstů a vzorek DNA. Abychom vás mohli vyloučit z vyšetřování.“

„Vůbec jsem se jí nedotkl. Nedokázal bych udělat nic… takovýho. Ty její ruce a nohy… Bože, to je zvěrstvo.“

„Já vím, Grahame,“ řekl Boyd. „Je to šok. Vezmeme vás na stanici kvůli té výpovědi.“

„A co můj náklaďák?“

„Zase vás sem přivezeme.“ Boyd se obrátil na policejního řidiče a dal mu pokyn, aby Warda odvezl na stanici.

Když osaměli, Lottie prohlásila: „On to neudělal.“

„To jsem si myslel. Jaké je tvé zdůvodnění?“

Pokrčila rameny a rozhlédla se kolem sebe. „Kamery v depu ho určitě zaznamenaly, jak přijíždí. Až budeme mít čas smrti a zjistíme jeho pohyb, budeme to vědět jistě. Požádej o záznamy z kamer a dej je prozkoumat McKeownovi.“

Detektiv Sam McKeown byl odborník na kamerové systémy. Sice byl příjemný jako osina v zadku, ale ve své práci dobrý.

„Kde je dnes ráno Kirby?“ zeptal se Boyd.

„Právě jsem si to taky říkala,“ poznamenala Lottie.

* * *

Je zajímavé stát a sledovat dozvuky svého zločinu. Jsem dost daleko od armády strážců zákona, která se sjíždí na ten malý kousek volné pláně.

Fantastické místo k odhození těla. Ten nápad jsem dostala, když jsem minulý týden jela kolem. Stovky, ne-li tisíce lidí, kteří tudy šlapou. Dospělí i děti. Přívěsy, karavany a obytné vozy. Obludně těžké lunaparkové atrakce. Noční můra pro forenzní techniky. Navíc jsem chtěla své dílo vystavit. Předložit jim hádanku, až se budou snažit rozluštit můj motiv. Pro jejich mravenčí mozky jsem až příliš chytrá.

Stojím na opačném konci komerční zóny v přední části autosalonu, procházím se kolem a obdivuju auta, která si nechci koupit. Ještě není otevřeno, ale už tu postává pár dalších lidí, takže mezi ně snadno zapadnu jako jeden z potenciálních kupců, který tu očumuje.

Nenápadně pozoruju policajty a kriminalisty a přemýšlím, kdy jim dojde, že proti sobě mají génia.

Mám své důvody, proč zabíjet. Přijdou na ně někdy?

Mám skvělé místo pro zabíjení. Nikdy ho nenajdou.

Svou další oběť už držím v zajetí. Doufám, že policajti zjistí, že byla unesena, ještě předtím, než najdou tělo. Je mnohem vzrušující být loven, zatímco lovím i já. Nadstandardní výkon.

Ale mým nejbližším úkolem je najít další místo, kam pak odhodím tělo.

Možná se mi už nepodaří najít místo, kde by bylo tak nesnadné provést forenzní analýzu, jako je tohle, ale vynasnažím se.

7. KAPITOLA

„Heleďme se, kdo se to nese. To je od tebe hezký, že ses za náma přišla, Amy, aspoň na chvilku podívat!“

Amy neměla na Luka Braye náladu. Co si o sobě myslí? Je mu dvaadvacet, ale fóry má jako čtyřicetiletej fotr. Věděla, že přišla pozdě. Ale musela se jít domů osprchovat a převléknout se do uniformy supermarketu Dolan. Sice ji k smrti nebavilo nosit černé kalhoty a trička, ale aspoň si šetřila vlastní oblečení.

Odemkla pokladnu. S úsměvem uvolnila zábranu uličky.

„Dobré ráno, pane Rodgersi,“ pozdravila a namarkovala mu noviny a krabici mléka. „Ještě něco?“

„Stírací los za dvě eura. Rád tě vidím veselou, Amy.“

„Já jsem vždycky veselá.“

„Chtěl jsem přece, abys mi říkala Kenny.“ Mrkl na ni.

Věděla, že se jmenuje John, tak se usmála. Ještě před včerejším večerem si o sobě myslela, že se líbí tak leda osmdesátníkům, jako je pan Rodgers; teď se nemohla ubránit tomu příjemnému pocitu, který se jí rozléval po těle. Musel z ní vyzařovat každým pórem.

„Tak kdopak je ten šťastný pán?“ V očích se mu šibalsky zablýsklo, když přiložil k terminálu bankovní kartu. Ano, je to na mně vidět, pomyslela si.

„Toho byste neznal, pane Rodgersi.“

„No, každopádně je to šťastlivec. Tak na shledanou zítra, Amy.“

„Šťastlivec?“ Luke se k ní naklonil od sousední pokladny. „To ty máš kliku, a ne ten trouba, kterýho jsi klofla.“

„Sklapni, jo?“ Nikdy nemohla pochopit, proč je ten kluk tak neomalený. Byl to prostě křupan.

„Snad jsem tě neurazil, ty princezno?“

Jedna z mladých prodavaček už podala na Luka stížnost za jeho nejapné poznámky. Očividně si teď snažil chránit prdel, ale nezměnil se ani o chlup.

Ta dívka teď pracovala v kanceláři. Možná udělala dobře, že si stěžovala. Polepšila si.

„Máš tam zákazníka, Luku.“

Nehodlala dopustit, aby jí ten hulvát zkazil náladu. Když skenovala košík s nákupem, přemýšlela, co asi teď detektiv Larry Kirby dělá. Nebylo to jen tak, z rozmaru. Opravdu to chtěla vědět.

* * *

„Inspektorko!“ zavolala Gráinne ze stanu. „Potřebujeme vás tady ještě na chvíli.“

Lottie si natáhla nové návleky a spěchala přes kluzké desky zpátky.

„Oč jde?“

„Oběť je drobné postavy. Výška sto padesát tři, velikost bot čtyři, její velikost oblečení odhaduju na třicet čtyři.“

„Souhlasím,“ řekla Lottie.

„Ale šaty, které má na sobě, jsou dvaačtyřicítky. O několik čísel větší. Na boku je má zašpendlené, aby jí seděly.“

„Možná si je vypůjčila.“

„Jen mě napadlo, že by to mohlo být důležité.“ Gráinne se zatvářila zklamaně.

„Máte pravdu. Dobře, že jste mě na to upozornila. Ať Gary všechno vyfotí, než se bude s tělem hýbat.“ Lottie pohlédla na mrtvou. „Objevila jste něco, podle čeho bychom ji mohli identifikovat?“

„Nic. Žádná kabelka. Žádné boty. Prostě nic. Je mi to líto.“

Když už Lottie seděla s Boydem v autě, poznamenala: „Tělo vrah pohodil tady, aby nás zmátl.“

„Protože tu minulý týden stál lunapark?“

„Jo. Zem je rozrytá. Všude kolem jsou rozházené odpadky. Tím spíš je těžké zjistit, co je skutečný důkaz a co už tu bylo předtím.“

„Forenzní experti dokážou určit časové rozmezí a –“

„To trvá moc dlouho,“ přerušila ho. „Jsem přesvědčená, že máme co do činění s hodně mazaným a arogantním vrahem.“

„Ať si je arogantní, jak chce. Ty jsi zase chytřejší.“

„Nevím, jestli je to kompliment, ale dejme se do práce.“

8. KAPITOLA

Kirby přisupěl do vyšetřovací místnosti, kde se už konala ranní porada týmu, a Lottie na něm okamžitě viděla, jak doufá, že si toho nikdo nevšimne. Marná naděje.

„Vypadá to, že máš totální kocovinu,“ podotkla policistka Martina Brennanová hlasitým šeptem. Když se usadil vedle ní, podala mu mátovou pastilku. Poděkoval jí úsměvem.

„Je dobře, že jste se k nám připojil, detektive Kirby,“ přivítala ho Lottie a pak ukázala na fotografii oběti pořízenou na místě, kde ji její vrah pohodil. „Musíme tu ženu identifikovat. Našel jste něco v databázi pohřešovaných osob, detektive McKeowne?“

„Nikdo, kdo by odpovídal jejímu popisu, v našich záznamech není. Rozšířil jsem pátrání po celé zemi. Zatím nic. Ještě je brzy.“

„Vypadá na něco kolem třiceti let. Státní patoložka Jane Doreová podle svého prvního hodnocení na místě činu soudí, že pravděpodobnou příčinou smrti je střelná rána do hlavy. Pitva by to měla potvrdit. Oběť zažila surové bití a existují důkazy o tom, že byla spoutána na zápěstích a kotnících, pravděpodobně tenkým nylonovým provazem. Nic takového se na jejím těle nebo v jeho blízkosti dosud nenašlo, ale pátrání v té oblasti dále probíhá.“

„V určité fázi jí vrah zalepil ústa páskou. Možná budeme mít štěstí a získáme z jejích zbytků DNA.“

„Technici tvrdí, že ne.“

„Proč?“