IGNITE ME

Copyright © Tahereh Mafi, 2014

All rights reserved.

Translation © Pavla Kubešová, 2014, 2025

Jacket art © 2014 by Colin Anderson

Jacket art inspired by a photograph by Sharee Davenport

Jacket design by Cara E. Petrus

ISBN 978-80-284-0473-4

Mým čtenářům.

Za vaši lásku a podporu.

Tahle je pro vás.

JEDNA

Stala jsem se přesýpacími hodinami.

Mých sedmnáct let se zhroutilo a pohřbilo mě pod sebou. Moje nohy jsou plné písku a spojené k sobě. Moje mysl přetéká zrníčky nerozhodnosti, nezvolených možností a netrpělivosti a z mého těla uniká čas. Malá hodinová ručička do mě ťuká: jedna a dva, tři a čtyři, a šeptá: ahoj, vstaň, postav se, je nejvyšší čas.

Probuď se.

Probuď se.

„Probuď se,“ šeptá.

Ostře se nadechnu. Už jsem procitla, ale ještě nejsem úplně probuzená. Jsem překvapená, ale ne vyděšená. Hledím do ustaraných zelených očí, které zřejmě hodně vědí, které vědí až příliš mnoho. Naklání se nade mnou Aaron Warner Anderson. S rukou nataženou ve vzduchu, jako by se mě právě chystal dotknout, mě starostlivě pozoruje.

Ucukne.

Upřeně mě sleduje a namáhavě při tom oddechuje.

„Dobré ráno,“ odtuším. Hlas se mi nejistě chvěje, nevím, kolik je hodin ani který je dneska den, nejsem si jistá slovy, která mi splývají ze rtů, a už vůbec ne tělem, v němž se nacházím.

Vidím, že má na sobě bílou hedvábnou košili, napůl zastrčenou do dokonale vyžehlených černých kalhot. Rukávy si vyhrnul až nad lokty. Usmívá se, ale tváří se, jako by ho to bolelo.

Opatrně se posadím a Warner mi ochotně pomáhá. Musím zavřít oči, abych překonala náhlou závrať, ale přinutím se zůstat v klidu, dokud ten pocit nezmizí.

Jsem unavená a slabá, šilhám hlady, ale kromě několika drobných bolístek mi zřejmě nic není. Jsem naživu. Dýchám a mrkám a cítím se jako člověk a najednou přesně vím proč.

Setkám se s jeho očima. „Zachránil jsi mi život.“

Byla jsem postřelena.

Warnerův otec mě střelil do hrudi a já dosud slyším ozvěnu toho výstřelu. Když se soustředím, vzpomenu si na okamžik, kdy k tomu došlo, na silnou a mučivou bolest. Nikdy na ni nezapomenu.

Polekaně se nadechnu.

Konečně si uvědomím až příliš známý chlad tohoto pokoje a okamžitě se mě zmocní panika, která křičí, že jsem se neprobudila na stejném místě, kde jsem usnula. Srdce mi buší jako o závod. Snažím se před ním uhnout, ale praštím se do hlavy o čelo postele. Chci se přikrýt, abych nemusela zírat na lustr, který tak dobře znám –

„Je to dobré –“ tvrdí Warner. „Všechno je v pořádku –“

„Co tady dělám?“ Panika, panika a hrůza mi zatemňují vědomí. „Proč jsi mě sem znovu přivedl –?“

„Juliette, prosím, já ti neublížím –“

„Tak proč jsi mě sem přivedl?“ Zvyšuju hlas, přestože se ze všech sil snažím zůstat v klidu. „Proč jsi mě znovu přivedl do tohoto pekla –?“

„Musel jsem tě ukrýt,“ vydechne a podívá se do zdi.

„Cože? A proč?“

„Nikdo neví, že jsi naživu.“ Otočí se ke mně. „Musel jsem se vrátit na základnu a předstírat, že se všechno vrátilo k normálu. Docházel mi čas.“

Přinutím se potlačit svůj strach.

Studuju jeho tvář a analyzuju jeho trpělivý, upřímný tón. Vzpomínám si na něho včera – muselo to být včera – vzpomínám si na jeho tvář, vzpomínám si, jak ve tmě ležel vedle mě. Byl ke mně něžný a laskavý a jemný a zachránil mě, zachránil mi život. Pravděpodobně mě přenesl na tuto postel. Položil mě na ni a lehl si vedle mě. Musel to být on.

Ale když se na sebe podívám, zjistím, že mám na sobě čisté oblečení, nikde žádnou krev ani díry, a přemýšlím, kdo mě umyl, kdo mě převlékl, a leknu se, že to udělal on.

„Ty jsi…“ zaváhám a zatáhnu za lem trička, které mám na sobě. „Ty jsi – totiž – moje oblečení –“

Usměje se. Hledí na mě, dokud nezrudnu a nemám pocit, že ho nenávidím, ale on zavrtí hlavou. Podívá se na své dlaně. „Ne,“ hlesne. „O to se postarala děvčata. Já jsem tě jen odnesl do postele.“

„Děvčata,“ zašeptám otřeseně.

Děvčata.

Sonya a Sara. Dvojčata léčitelky. Ony jsou tu taky. To ony pomáhaly Warnerovi. Pomáhaly mu zachránit mi život, protože on je teď jediný, kdo se mě může dotknout, jediná osoba na světě, která dokáže přenést jejich léčebnou sílu na mé tělo.

Jsem v jednom ohni.

Kde jsou děvčata, co se s nimi stalo a kde je Anderson a jak pokračuje válka a co se proboha stalo s Adamem a Kenjim a Castlem? Musím vstát, musím vstát, musím vstát, musím vstát z postele a začít jednat, ale zkusím se pohnout a Warner mě zachytí. Nedokážu udržet rovnováhu, neudržím se zpříma. Mám pocit, jako by mi nohy přirostly k posteli. Najednou ztrácím dech, před očima se mi dělají kruhy a je mi na omdlení. Musím vstát. Musím ven.

Ale nemůžu.

„Warnere.“ Zběsile hledám jeho oči. „Co se stalo? Jak pokračuje válka –?“

„Prosím.“ Popadne mě za ramena a pokouší se mě uklidnit. „Musíš začít pomalu, měla bys něco sníst –“

„Řekni mi –“

„Nechceš se nejdřív najíst? Nebo si dát sprchu?“

„Ne,“ slyším svůj hlas. „Musím to vědět.“

Jeden okamžik. Dva a tři.

Warner se zhluboka nadechne. A pak ještě milionkrát. Položí pravou ruku na levou a otáčí nefritovým prstenem na svém malíčku, znovu a znovu a znovu. „Válka skončila,“ vyhrkne nakonec.

„Cože?“ Vyslovím to slovo, ale mé rty přitom nevydají žádný zvuk. Asi jsem němá. Mrkám a nic nevidím.

„Skončila,“ opakuje.

„Ne.“ Vydechnu. Nic nechápu.

Přikývne. Nesouhlasí se mnou.

„Ne.“

„Juliette.“

„Ne,“ řeknu. „Ne. Ne. Ne. Nebuď hloupý,“ domlouvám mu. „Nebuď směšný,“ varuju ho. „Kruci, nelži mi.“ Už nemluvím, ale ječím a hlas se mi láme a chvěje. „Ne,“ zalapám po dechu, „ne, ne, ne –“

A tentokrát se mi podaří postavit se na nohy. Oči se mi neuvěřitelně rychle zaplní slzami a já mrkám a mrkám, ale svět je jedna velká rozmazaná skvrna a já mám chuť se smát, protože si uvědomuju, jak je to hrozné a jak je to krásné, že nám naše oči rozmažou pravdu, jakmile pohled na ni nedokážeme snést.

Země je tvrdá.

Vím to, protože na ni najednou tisknu svůj obličej.

Warner se mě chystá zvednout, ale já křičím a biju ho po rukou, protože už znám odpověď. Už ji asi znám, protože cítím, jak mi v těle bublá zhnusení a způsobuje mi nevolnost, ale přesto tu otázku musím položit.

Ležím na zemi, ale pořád jako bych někam padala. Hlava mi praská. Hledím na skvrnu na koberci ani ne tři metry ode mě.

Už si vůbec nejsem jistá, zda jsem naživu. Ale musím to slyšet.

„Proč?“ ptám se.

Je to jen slovo, hloupé a jednoduché.

„Proč válka skončila?“ ptám se znovu. Už nedýchám, už nemluvím; jen plivu písmena.

Warner odvrátí pohled.

Dívá se na zeď a na podlahu a na povlečení a na svoje ruce, na kterých mu zbělely klouby, jak vší silou zatíná pěsti, ale na mě ne, na mě se ani nepodívá a jeho slova přetékají něžností.

„Protože jsou mrtví, lásko. Všichni jsou mrtví.“

DVA

Moje tělo se uzamkne.

Kosti, krev a mozek mi ztuhnou, jako by je postihla nějaká náhlá, nekontrolovatelná paralýza, která se šíří mým tělem tak rychle, že přestanu normálně dýchat. Těžce a namáhavě lapám po dechu a okolní zdi se mi před očima nepřestávají houpat.

Warner mě vezme do náruče.

„Pusť mě,“ zaječím, ale bohužel jen ve své představivosti, protože rty mi vypověděly službu, srdce mi přestalo bít, mysl odlétla na výlet do pekla. A oči? Myslím, že moje oči krvácejí. Warner šeptá slůvka útěchy, která neslyším, a rukama mě svírá a snaží se mě svou fyzickou silou udržet pohromadě, ale nemá to smysl –

Nic necítím.

Warner mě utěšuje, houpe mě v náruči a já si uvědomuju, že vydávám šílený, mučivý zvuk, který drásá uši a rve mé tělo vejpůl. Chci se ozvat, protestovat, nařknout Warnera, obvinit ho, nazvat ho lhářem, ale neřeknu nic, nedokážu zformulovat nic než zvuk tak lítostivý, že se za sebe málem stydím. Vytrhnu se mu z rukou, ztěžka se nadechnu a pak ještě jednou a chytím se za břicho.

„Adam,“ dusím se.

„Juliette, prosím –“

„Kenji,“ sípu do koberce.

„Lásko, prosím, dovol mi, abych ti pomohl –“

„A co James?“ slyším se. „Zůstal v Bodu Omega – ne-nedovolili mu j-jít –“

„Všechno bylo zničeno,“ vypráví Warner táhle. „Všechno. Mučili některé vaše členy a přinutili je vyzradit přesnou polohu Bodu Omega. Pak celé to místo vybombardovali.“

„Ach, bože…“ Zakryju si ústa rukou a bez mrkání zírám do stropu.

„Je mi to moc líto,“ omlouvá se. „Nedovedeš si představit, jak je mi to líto.“

„Lháři,“ zašeptám nenávistně. Jsem vzteky bez sebe, třesu se zlostí a na jeho výmluvy nemám náladu. „Vůbec ti to není líto.“

Letmo na něho pohlédnu, a přesto stačím v jeho očích spatřit bolest. Odkašle si.

„Je mi to líto,“ opakuje tiše, ale rozhodně. Z nedalekého věšáku sundá sako a beze slova si ho obleče.

„Kam jdeš?“ ptám se. Náhle se cítím provinile.

„Potřebuješ čas, aby ses s tím smířila, a já ti v tom zřejmě nijak nepomůžu. Dokud nebudeš schopná se mnou rozumně mluvit, vyřídím pár záležitostí.“

„Řekni mi, prosím, že se mýlíš,“ zlomí se mi hlas. Nemůžu se nadechnout. „Řekni mi, že existuje šance, že se mýlíš –“

Warner mě dlouze pozoruje. „Kdyby existovala sebemenší naděje a já tě mohl ušetřit bolesti,“ ohradí se nakonec, „udělal bych to. Ty přece víš, že kdyby to nebyla absolutní pravda, nikdy bych to neřekl.“

A toto – jeho upřímnost – mě s konečnou platností zničí. Protože ta pravda je tak nesnesitelná, že bych byla raději, kdyby mi lhal.

Nepamatuju si, kdy Warner odešel.

Nevzpomínám si, jak odešel anebo co řekl. Vím jenom, že jsem dlouho ležela na koberci stočená do klubíčka. Tak dlouho, že se mé slzy změnily v sůl, tak dlouho, že mi vyschlo hrdlo a popraskaly mi rty.

Mám pocit, že mi praskne hlava.

Pomalu se posadím a cítím, jak se mi v hlavě hýbe mozek. Podaří se mi vyšplhat na postel a posadit se na ni. Pořád jsem jako paralyzovaná, ale už je to trochu lepší, a tak si přitáhnu kolena ke hrudi.

Život bez Adama.

Život bez Kenjiho, bez Jamese a Castlea a Brendana a Winstona a všech z Bodu Omega. Bez mých přátel, kteří byli zničeni cvaknutím vypínače.

Život bez Adama.

Pevně sepnu ruce a modlím se, ať ta bolest přejde.

Nepřejde.

Adam je mrtvý.

Moje první láska. Můj první přítel. Můj jediný kamarád v době, kdy jsem nikoho jiného neměla, a teď je mrtvý. Ani nevím, jak se cítím. Převážně divně. Jako v deliriu. Jsem prázdná a zlomená a podvedená a provinilá a vzteklá a zoufalá a nesnesitelně smutná.

Od útěku do Bodu Omega jsme se sice odcizili, ale to byla moje chyba. Požadoval ode mě víc, ale já jsem mu chtěla dopřát dlouhý život. Chtěla jsem ho uchránit před bolestí, kterou bych mu mohla způsobit. Snažila jsem se na něho zapomenout, žít bez něho, připravit se na oddělenou budoucnost.

Domnívala jsem se, že když se mu budu vyhýbat, zůstane naživu.

Byla jsem hloupá.

Z očí mi tryskají čerstvé slzy, kutálejí se mi po tváři a padají mi do otevřených, lapajících úst. Ramena se mi nepřestávají třást, neustále zatínám pěsti, tělo mám v křeči a klepou se mi kolena. Plíživě se objevují moje staré návyky a já počítám praskliny na zdi a barevné skvrny a zvuky a při tom se chvěju a kolébám se dopředu a dozadu a dopředu a dozadu a dopředu a dozadu. Musím ho nechat jít, musím ho nechat jít, musím, musím…

Zavřu oči a nadechnu se.

Ostře, prudce a sípavě se nadechnu.

Nádech.

Výdech.

Počítám.

Už jsem to zažila, řeknu si. Cítila jsem mnohem větší opuštěnost, mnohem silnější beznaděj, mnohem hlubší zoufalství. Už jsem to zažila a dokázala jsem přežít. A dokážu to i tentokrát.

Ještě nikdy jsem však nebyla tak důkladně okradena. Zbavena lásky a naděje, přátelství a budoucnosti: to všechno je pryč. Musím začít úplně od začátku, musím se znovu postavit světu čelem. Musím se konečně rozhodnout: vzdát se, nebo jít dál.

A tak se postavím na nohy.

Točí se mi hlava, myšlenky narážejí jedna do druhé, ale já spolknu slzy. Zatnu pěsti a snažím se nekřičet. Uschovám si vzpomínk na své přátele hluboko do srdce a

napadně mě, že

pomsta

ještě nikdy nebyla tak sladká.

TŘI

Nevzdávej to.

Vydrž.

Zvedni hlavu.

Zůstaň silná.

Nevzdávej to.

Drž se.

Neuhýbej.

Dívej se zpříma.

Postav se.

Jednoho dne to snad dokážu.

Jednoho dne snad

dokážu

u n i k n o u t.

Warner vejde do pokoje a nedokáže skrýt své překvapení.

Zvednu hlavu a v ruce pevně sevřu svůj zápisník. „Beru si ho zpátky,“ oznamuju.

Zamrká na mě: „Už se cítíš lépe?“

Nedbale přikývnu. „Můj zápisník ležel na nočním stolku.“

„Ano,“ vysloví pomalu. Opatrně.

„Beru si ho zpátky.“

„Chápu.“ Stojí u dveří jakoby zasažený bleskem a hledí na mě. „Promiň,“ potřese hlavou, „ty někam jdeš?“

Teprve v tom okamžiku si uvědomím, že jsem napůl cesty ke dveřím. „Musím odsud pryč.“

Warner mlčí. Udělá pár opatrných kroků dovnitř, sundá si sako a pověsí ho na židli. Z pouzder u pasu vyndá tři pistole a pečlivě je odloží na noční stolek, kde předtím ležel můj zápisník. Když konečně zvedne hlavu a podívá se na mě, pohrává mu kolem úst jemný úsměv.

Jeho úsměv se rozšíří. „Kam jdeš, lásko?“

„Musím se postarat o pár věcí.“

„Víš určitě, že je to správné?“ Opře se jedním ramenem o zeď a překříží si ruce na hrudi. Nedokáže se přestat smát.

„Ano.“ Začíná mi lézt na nervy.

Warner vyčkává. Sleduje mě. Přikývne, jako by chtěl říct: Běž.

„Tvůj otec –“

„Není tady.“

„Aha.“ Pokouším se skrýt své ohromení. Nechápu, proč jsem si byla tak jistá, že je Anderson stále tady. To celou věc komplikuje.

„Ty sis opravdu myslela, že jen tak vyjdeš z tohoto pokoje,“ diví se Warner, „zaklepeš na dveře mého otce a skoncuješ s ním?“

Ano. „Ne.“

„Lež má krátké nohy,“ upozorní mě Warner něžně.

Vrhnu na něho zlostný pohled.

„Můj otec tu není,“ objasňuje Warner. „Vrátil se do hlavního města a vzal s sebou i Sonyu a Saru.“

Polije mě hrůza. „Ne.“

Warner už se neusmívá.

„Jsou… naživu?“

„Nevím,“ pokrčí jednoduše rameny. „Předpokládám, že ano, protože jinak by mému otci nebyly k užitku.“

„Jsou naživu?“ Srdce mi začne bušit tak prudce, že by to mohl být i infarkt. „Musím je přivést zpátky – musím je najít, já –“

„Ty co?“ Warner mě bedlivě pozoruje. „Jak se dostaneš k mému otci? Jak ho chceš porazit?“

„Já nevím!“ Přecházím po pokoji. „Ale musím je najít. Jsou to jediné přítelkyně, které mi na tomto světě zbyly, a –“

Zmlknu.

Prudce se otočím. Srdce mám až v krku.

„Co když jsou tam i ostatní?“ zašeptám. Bojím se doufat.

Přejdu k Warnerovi.

„Co když jich přežilo víc?“ ptám se už nahlas. „Co když se někde skrývají?“

„To je velmi nepravděpodobné.“

„Ale je to možné, ne?“ Zoufalství mě zcela pohlcuje. „Pokud existuje sebemenší šance –“

Warner si povzdechne. Prohrábne si vlasy. „Kdybys viděla tu spoušť, nikdy by tě něco takového nenapadlo. Ta tvoje naděje tě zase úplně zničí.“

Začnou se mi klepat kolena.

Opírám se o pelest postele, ztěžka oddechuju, ruce se mi třesou. Už vůbec nic nevím. Vlastně ani nevím, co se stalo s Bodem Omega. Netuším, kde se nachází hlavní město ani jak bych se tam dostala. A už vůbec netuším, zda bych dokázala zachránit Sonyu a Saru včas. Přesto se nemůžu zbavit této náhlé, hloupé naděje, že někteří moji přátelé mohli přežít.

Protože jsou silní – a chytří.

„Tak dlouho se na tu válku připravovali,“ slyším se říkat. „Museli mít nějaký náhradní plán. Místo, kde by se mohli ukrýt –“

„Juliette –“

„Kruci, Warnere! Musím to zkusit. Musíš mi dovolit, abych to zjistila.“

„To je hloupost.“ Odmítá se mi podívat do očí. „Myslet si, že existuje naděje a někdo z nich přežil, ti jenom ublíží.“

Pozoruju jeho ostře řezaný profil.

Prohlíží si své ruce.

„Prosím,“ zašeptám.

Vzdychne.

„V nejbližších dnech se musím vydat na obhlídku ohrazených areálů a dohlédnout na opravu ubikací.“ Je z něho cítit napětí. „Ztratili jsme mnoho civilistů,“ oznamuje. „Příliš mnoho. A ti zbývající jsou pochopitelně traumatizovaní a na dlouho umlčení, přesně jak měl můj otec v úmyslu. Zničil jejich poslední naději, že by mohli povstat a bránit se.“

Ostře sykne.

„A teď se musí všechno dát rychle do pořádku,“ pokračuje. „Bylo potřeba posbírat mrtvé a spálit je, nahradit zničené domky, přinutit civilisty, aby se vrátili do práce, odstěhovat sirotky a ostatním dětem umožnit chodit do školy. Obnova neumožňuje lidem truchlit,“ poznamená.

Mezi námi se rozhostí hluboké ticho.

„Během obhlídky areálů,“ navrhuje, „bychom mohli podniknout cestu k Bodu Omega. Ukážu ti, co se tam stalo. A jakmile uvidíš důkaz, budeš muset učinit rozhodnutí.“

„Jaké rozhodnutí?“

„Musíš se rozhodnout, jaký bude tvůj další krok. Buď zůstaneš se mnou,“ vysvětluje, „nebo ti zařídím život v ústraní, někde mimo ohrazené areály. Ale byl by to velmi osamocený život,“ zašeptá. „Možná bys už nikdy nikoho neviděla.“

„Aha.“

Odmlčím se.

„Ano,“ potvrdí.

Opět nastane ticho.

„Anebo,“ navrhnu zase já, „odejdu, najdu tvého otce, zabiju ho a ponesu následky.“

Warner se snaží potlačit úsměv, ale nevydrží to.

Skloní hlavu a směje se a teprve po chvíli se mi podívá do očí. Zavrtí hlavou.

„Co je na tom směšného?“

„Moje drahé děvče.“

„Co?“

„Na tento okamžik jsem čekal velmi dlouho.“

„Jak to myslíš?“

„Konečně jsi připravená,“ konstatuje. „Konečně jsi připravená bojovat.“

Otřepu se. „Samozřejmě že jsem připravená.“

V tom okamžiku se na mě sesypou vzpomínky na bitevní pole, na hrozný strach, že mě někdo zastřelí, a na mé přátele. Nikdy na ně nezapomenu. Ani na své nové přesvědčení, na své rozhodnutí dělat věci jinak. Protentokrát jinak. Opravdu bojovat, bez váhání. Ať už se stane cokoliv – ať už zjistím cokoliv –, protože pro mě už není cesty zpět. Já už nemám žádnou jinou možnost.

Nezapomněla jsem. „Budu bojovat, nebo zemřu.“

Warner se rozesměje. Ale vypadá, jako by mu bylo do pláče.

„Zabiju tvého otce,“ slibuju, „a zničím Obnovu.“

Pořád se směje.

„Udělám to.“

„Já vím,“ přikývne.

„Tak proč se mi posmíváš?“

„Neposmívám se ti,“ zašeptá něžně. „Jenom si říkám,“ vysvětluje, „jestli bys nechtěla mou pomoc.“

ČTYŘI

„Cože?“ zamrkám nevěřícně.

„Vždycky jsem ti tvrdil,“ objasňuje Warner, „že bychom spolu vytvořili skvělý tým. Vždycky jsem ti říkal, že budu čekat, dokud nebudeš připravená – dokud nerozpoznáš svůj hněv a svou sílu. Čekal jsem na to od okamžiku, kdy jsem tě poprvé uviděl.“

„Ale ty jsi mě chtěl využít pro Obnovu – ty jsi chtěl, abych mučila nevinné lidi –“

„To není pravda.“

„Prosím? O čem to mluvíš? Vždyť jsi mi sám řekl –“

„Lhal jsem,“ pokrčí rameny.

Úžasem otevřu ústa.

„Měla bys o mně vědět tyto tři věci, lásko.“ Napřímí se. „Zaprvé,“ prohlásí, „nenávidím svého otce víc, než si dokážeš představit.“ Odkašle si. „Zadruhé, jsem neuvěřitelně sobecký a ve všech situacích se rozhoduju výhradně podle vlastního zájmu. A zatřetí,“ odmlčí se, skloní hlavu a mírně se zasměje, „jsem nikdy neměl v úmyslu využít tě jako zbraň.“

Všechna slova mě zradila.

Pomalu couvnu a klesnu na postel.

Jsem úplně otupělá.

„To všechno byl jen propracovaný plán, který jsem vymyslel jako velké divadlo pro svého otce,“ přiznává Warner. „Musel jsem ho přesvědčit, že by bylo dobré investovat do někoho takového, jako jsi ty, abychom ho mohli využít pro válečné účely.

A mám-li být upřímný, opravdu upřímný, ani nevím, jak jsem to dokázal. Ten nápad je přece naprosto absurdní. Proč bychom měli obětovat tolik času, peněz a energie do vytrénování nějaké pomatené holky, jen aby mohla někoho mučit?“ Potřese hlavou. „Od začátku jsem věděl, že by to byla zbytečná snaha, naprostá ztráta času. K získávání informací od neochotných lidí nám přece slouží mnohem účinnější metody.“

„Tak proč – proč jsi chtěl mě?“

Z očí mu vyzařuje upřímnost. „Chtěl jsem tě studovat.“

„Cože?“ nechápu.

Otočí se ke mně. „Věděla jsi,“ špitne tak tiše, že musím natahovat uši, abych ho vůbec slyšela, „že v tom domě žije moje matka?“ Pohledem sklouzne k zavřeným dveřím. „V tom domě, kam tě vzal můj otec? Byla ve svém pokoji. Jen přes chodbu od místnosti, kam zavřel tebe.“

Neodpovím a Warner ke mně obrátí svou tvář.

„Ano,“ zašeptám. „Tvůj otec se o ní zmínil.“

„Ano?“ V jeho rysech se nakrátko objeví znepokojení. Rychle se ten pocit snaží zamaskovat. „A co,“ vyzve mě zdánlivě klidně, „co o ní řekl?“

„Že je nemocná,“ odpovídám a nenávidím se za třes, který zachvátil celé jeho tělo. „Že ji tam schoval, protože se jí v ubikacích příliš nedařilo.“

Warner se opře o zeď, jako by hledal oporu. Namáhavě se nadechne. „Ano,“ přikývne nakonec. „To je pravda. Je nemocná. Onemocněla velice náhle.“ Očima se soustředí na vzdálený bod v jiném světě. „Když jsem byl malý, byla naprosto zdravá,“ povídá a točí prstenem kolem malíčku. „Ale jednoho dne se… zhroutila. Celé roky jsem otce prosil, aby ji dal léčit, aby se zjistilo, co jí je, ale jeho to nikdy nezajímalo. Musel jsem se o to postarat sám, ale ať už jsem kontaktoval kohokoliv, nikdo ji nedokázal vyléčit. Nikdo,“ oddechuje těžce, „nevěděl, co je příčinou její nemoci. Trpí neutuchající bolestí,“ vzlykne, „ale já jsem byl vždy příliš sobecký a nedovolil jsem jí umřít.“

Zvedne hlavu.

„A pak jsem se dozvěděl o tobě. Zaslechl jsem zkazky a příběhy,“ pokračuje. „A to mi dalo naději. Chtěl jsem tě najít. Chtěl jsem tě studovat. Chtěl jsem tě poznat a porozumět ti. Protože během celého mého pátrání jsem nenašel nikoho jiného než tebe, kdo by mi mohl poskytnout odpověď na otázky o matčině nemoci. Byl jsem zoufalý,“ svěřuje se mi. „Byl jsem ochotný udělat cokoliv.“

„Ale já tomu nerozumím,“ namítnu. „Jak by mohl někdo takový jako já pomoci tvé matce?“

Jeho oči, plné utrpení, najdou moje. „Protože, lásko, ty se nemůžeš nikoho dotýkat. A jí,“ zaúpí, „se nesmí nikdo dotknout.“

PĚT

Ztratila jsem schopnost mluvit.

„Konečně jsem pochopil její bolest,“ komentuje Warner. „Konečně jsem pochopil, jaké to pro ni musí být. Díky tobě. Protože jsem viděl, co ti to udělalo – co ti to dělá –, nést takové břímě, existovat s takovou mocí a žít mezi lidmi, kteří tě nechápou.“ Opře si hlavu o zeď a přitiskne si pěsti k očím.

„Ona má, stejně jako ty,“ běduje, „pocit, že se v ní skrývá zrůda. Ale na rozdíl od tebe je jedinou obětí ona sama. Nemůže žít ve své vlastní kůži. Nesmí se jí nikdo dotknout, dokonce ani ona sama. Nemůže si odhrnout vlasy z čela ani zatnout ruku v pěst. Bojí se promluvit, hýbat nohama, natáhnout ruce, bojí se vůbec pohnout, aby našla pohodlnější pozici, jelikož pocit, kdy se její kůže tře o sebe, jí způsobuje nevyslovitelnou bolest.“

Spustí ruce podél těla.

„Zdá se,“ snaží se udržet svůj hlas v klidu, „že teplo lidského kontaktu v ní spouští strašlivou, ničivou sílu, ale vzhledem k tomu, že je původcem i příjemcem bolesti, nedokáže ani zabít sebe samu. Namísto toho dál žije jako zajatkyně své kůže a nedokáže uniknout utrpení způsobenému svým vlastním tělem.“

Strašně mě pálí oči. Mrkám a mrkám.

Po mnoho let jsem se domnívala, že mám těžký život, myslela jsem si, že vím, co to znamená trpět. Ale tohle? Toto je za hranicí mého chápání. Nikdy mě ani na okamžik nenapadlo, že by na tom mohl být někdo hůř než já.

Stydím se za to, že jsem se tolik litovala.

„Strašně dlouho,“ doplňuje Warner, „jsem si myslel, že je jen… nemocná. Myslel jsem, že dostala nějakou nemoc, která zachvátila její imunitní systém a způsobila zvýšenou citlivost a bolestivost její kůže. Předpokládal jsem, že se po vhodné léčbě uzdraví. Pořád jsem doufal,“ vypráví dál, „dokud jsem si konečně neuvědomil, že uplynula léta a nic se nezměnilo. Neustávající utrpení začalo ničit její psychiku. Nakonec to vzdala. Nechala se tou bolestí zcela pohltit. Odmítla vstát z postele a pravidelně jíst, přestala dbát o základní hygienu. A můj otec se rozhodl nadopovat ji prášky.

Drží ji v tom domě pod zámkem a pod dohledem zdravotní sestry. Je závislá na morfiu a úplně přišla o rozum. Už neví, kdo jsem. Vůbec mě nepoznává. A když jsem se jí několikrát pokusil léky vysadit,“ mluví teď tiše, „chtěla mě zabít.“ Na chvíli se odmlčí. Vypadá, jako by zapomněl, že je stále v tomto pokoji. „Moje dětství bylo snesitelné jen díky ní,“ přesvědčuje mě. „Ale namísto aby se o ni můj otec postaral, změnil ji v něco nepopsatelného.“

Zvedne hlavu a ušklíbne se.

„Vždycky jsem doufal, že to dokážu napravit,“ posteskne si. „Myslel jsem, že když zjistím příčinu jejího stavu – myslel jsem, že bych mohl něco udělat, že bych mohl –“ Zarazí se a rukou si přejede po obličeji. „Já nevím,“ šeptne. Odvrátí se. „Ale nikdy jsem neměl v úmyslu využít tě proti tvé vůli. To mě opravdu nikdy nenapadlo. Jen jsem se tak musel tvářit. Jak jsem řekl, otec mou snahu o matčino uzdravení nepodporuje.“

Nabídne mi pokřivený úsměv. Pak pohlédne ke dveřím. Rozesměje se.

„Nikdy jí nechtěl pomoci. Stala se pro něj přítěží. Odpuzuje ho. Prý bych měl být vděčný, že je natolik laskavý, že ji nechává naživu. Moje matka se změnila v bytost zcela pohlcenou vlastním utrpením a neschopnou dál myslet a můj otec se domníval, že se s tím spokojím.“ Chvějící se rukou si prohrábne vlasy a chytne se vzadu za krk.

„Ale mně to nestačilo,“ hlesne. „Vůbec mi to nestačilo, ani trochu. Naopak. Moje snaha jí pomoci a přivést ji zpátky k životu se stala mou posedlostí. A taky jsem to chtěl cítit,“ řekne a dívá se mi při tom do očí. „Chtěl jsem vědět, jaké to je, trpět takovou bolestí. Chtěl jsem poznat, co musí každý den prožívat.

Z tvého dotyku jsem nikdy neměl strach,“ tvrdí. „Vlastně jsem se na něj těšil. Byl jsem si jistý, že na mě zaútočíš, že se pokusíš přede mnou bránit; a nemohl jsem se toho okamžiku dočkat. Ale ty jsi to nikdy neudělala.“ Potřese hlavou. „Ve tvých záznamech jsem se dočetl, že jsi nespoutaná, divoká stvůra. Očekával jsem, že se budeš chovat jako zvíře, jako někdo, kdo bude chtít mě i mé muže při každé příležitosti zabít – a tudíž tě bude nutné pečlivě hlídat. Ale ty jsi mě zklamala. Byla jsi příliš lidská, příliš milá. Tak neuvěřitelně naivní. Nikdy ses nebránila.“

Jeho pohled se zdá nepřítomný. Vzpomíná.

„Na moje hrozby jsi nijak nereagovala. Neodpovídala jsi ani na věci, na kterých záleželo. Chovala ses jako drzé děcko,“ vypráví. „Nelíbily se ti šaty, které jsem ti vybral. Nejedla jsi připravené jídlo.“ Rozesměje se a protočí panenky a já zapomenu na svůj soucit.

Mám chuť po něm něco hodit.

„Strašně ti vadilo,“ popisuje, „když jsem tě požádal, aby sis oblékla šaty.“ Mrkne na mě s pobavenými jiskřičkami v očích. „Já jsem byl připravený bránit svůj život před neovladatelným monstrem, které neumí nic než zabíjet,“ zadumal se, „zabíjet holýma rukama –“ Potlačí další výbuch smíchu. „A ty ses rozčilovala nad čistými šaty a horkým jídlem. Páni,“ zavrtí hlavou obrácenou ke stropu, „byla jsi tak směšná. Připadala jsi mi tak komická, pobavila jsi mě jako ještě nikdo. Ani ti nedokážu popsat, jak jsem si to užíval. Strašně mě bavilo tě provokovat,“ zazubí se šibalsky. „A pořád mě to baví.“

Popadnu polštář a sevřu ho tak pevně, že ho málem roztrhnu. Probodávám ho pohledem.

Směje se.

„Byl jsem z tebe úplně hotový,“ usmívá se. „Toužil jsem trávit s tebou veškerý čas. Předstíral jsem, že plánuju tvou budoucnost u Obnovy. Byla jsi naprosto neškodná a krásná a pořád jsi na mě ječela,“ šklebí se od ucha k uchu. „Páni, křičela jsi na mě kvůli naprostým hloupostem,“ vzpomíná. „Ale nikdy jsi na mě nevztáhla ruku. Ani kvůli záchraně vlastního života.“

Jeho úsměv mírně pohasne.

„To mi dělalo starosti. Děsilo mě pomyšlení, že bys raději zemřela, než abys své schopnosti využila k vlastní záchraně.“ Nadechne se. „A tak jsem změnil taktiku. Rozhodl jsem se donutit tě k dotyku zastrašováním.“

Při vzpomínce na ten den v modrém pokoji sebou trhnu. Vysmíval se mi a manipuloval mnou, až jsem mu málem ublížila. Tenkrát se mu opravdu podařilo najít ta správná slova, která mě zasáhla natolik, že jsem mu tu bolest chtěla oplatit.

Málem jsem to udělala.

Nakloní hlavu. Hluboce, poraženecky vydechne. „Ale to taky nefungovalo. A já jsem rychle začal zapomínat na svůj původní záměr. Zaujala jsi mě tak hluboce, že jsem úplně zapomněl, proč jsem tě na základnu vůbec přivezl. Byl jsem frustrovaný, protože jsi odmítala ukázat své schopnosti a zaútočit, přestože jsem věděl, že po tom toužíš. Pokaždé, když jsem to chtěl vzdát, se něco stalo,“ potřese hlavou. „Měla jsi ty neuvěřitelné okamžiky, během nichž jsi konečně ukázala záblesky syrové, nespoutané síly. Bylo to vskutku fantastické.“ Odmlčí se a opře se o zeď. „Ale ty ses pokaždé okamžitě stáhla. Jako by ses styděla. Jako bys nechtěla uznat své vlastní schopnosti.

A tak jsem znovu změnil taktiku. Zkusil jsem něco jiného. Něco, o čem jsem s jistotou věděl, že tě posune za tvůj bod zlomu. A musím uznat, že jsi skutečně splnila mé očekávání.“ Usměje se. „Konečně jsi poprvé ožila.“

Náhle mám ruce chladné jako led.

„Mučírna,“ zalapám po dechu.

ŠEST

„Ano, dalo by se tomu tak říkat,“ pokrčí Warner rameny. „My tomu říkáme simulační komora.“

„Přinutil jsi mě to dítě mučit,“ vyčítám mu a při tom cítím, jak mi tělem stoupá stejný vztek a zuřivost jako tehdy. Jak mohl zapomenout na to, co mi provedl? Na to, k čemu mě dotlačil? Já na ty strašlivé okamžiky, které mě přinutil prožít jen pro své vlastní pobavení, nikdy nezapomenu. „Nikdy ti to neodpustím,“ zavrčím nenávistně. „Nikdy ti neodpustím, co jsi způsobil tomu malému chlapci. Co jsem mu kvůli tobě musela udělat.“

Warner se zamračí. „Promiň – cože?“

„Obětoval bys dítě!“ Hlas se mi chvěje. „Jen pro zábavu! Jak jsi mohl udělat něco tak odporného?“ Hodím po něm polštář. „Jsi nemocný, bezcitný, jsi zrůda!“

Warner zachytí polštář, který mu přistál na hrudi, a hledí na mě, jako by mě viděl poprvé v životě. Ale pak se mu ve tváři rozhostí výraz pochopení a polštář mu vypadne z ruky. Dopadne na podlahu. „Aha,“ přikývne pomalu, tak pomalu. Pevně zavře oči, jako by se snažil potlačit své pobavení. „Já se z tebe snad pominu,“ směje se už zcela otevřeně. „Myslím, že to nevydržím –“

„Co je tady k smíchu? Co se to s tebou děje?“ dožaduju se vysvětlení.

Nepřestává se řehtat: „Pověz mi, lásko. Pověz mi, co se ten den přesně stalo.“

Jeho zlehčování celé situace mě uráží. Zatnu pěsti a zachvěju se obnovenou zlostí. „Musela jsem si obléct ty pitomé, kratičké šaty! A pak jsi mě vzal do spodních pater Sektoru 45 a zamkl jsi mě v jakési hnusné špinavé místnosti. Moc dobře si to pamatuju,“ přemáhám vztek. „Měla odporné žluté stěny. Starý zelený koberec. Obrovské oboustranné zrcadlo.“

Warner povytáhne obočí. Gestem mě tiše vybídne, abych pokračovala.

„Pak jsi… něco zapnul,“ nutím se mluvit dál, přestože o sobě z nějakého důvodu začínám pochybovat. „A ze země začaly vylézat obrovské kovové hroty. A pak,“ zaváhám a sbírám odvahu, „dovnitř vklopýtalo dítě. Mělo zavázané oči. A ty jsi prohlásil, že je tam namísto tebe. Řekl jsi, že pokud ho nezachráním, neuděláš to ani ty.“

Warner si mě zblízka prohlíží. Studuje moje oči. „Opravdu jsem to řekl?“

„Ano.“

„Ano?“ Nakloní hlavu na stranu. „Viděla jsi na vlastní oči, že to říkám?“

„N-ne,“ opáčím nejistě, „ale byly tam reproduktory – slyšela jsem tvůj hlas –“

Zhluboka se nadechne. „Jasně, samozřejmě.“

„Slyšela jsem tě,“ stojím si za svým.

„Takže co se stalo, jakmile jsi uslyšela moje slova?“

Namáhavě polknu. „Musela jsem toho chlapce zachránit, jinak by umřel. Neviděl, kam jde, a ty hroty by ho probodly. Nezbývalo mi než ho popadnout do náruče, a přitom ho držet tak, abych ho svým dotekem nezabila.“

Mezi námi se rozhostí ticho.

„A podařilo se ti to?“ vyzvídá Warner.

„Ano,“ zašeptám. Pořád nechápu, proč se mě na to ptá, když to všechno sám viděl. „Ale zřejmě omdlel,“ pokračuju. „Dočasně v mých rukou ochrnul. Ty jsi pak stiskl další vypínač a hroty zmizely, takže jsem ho mohla položit na zem a on – začal znovu plakat a narazil do mých nahých nohou. A tehdy jsem začala křičet. A… strašně jsem se na tebe naštvala…“

„Tak, že jsi prorazila betonovou zeď,“ doplňuje Warner s jemným úsměvem na tváři. „Zbořila jsi betonovou zeď, abys mě mohla uškrtit.“

„Zasloužil sis to,“ slyším svá slova. „Zasloužil sis ještě něco mnohem horšího.“

„Tak dobře,“ povzdechne. „Kdybych udělal, co tady naznačuješ, určitě bych si něco takového zasloužil.“

„Jak to myslíš, kdybych to udělal? Já vím, že jsi to udělal –“

„Skutečně?“

„Skutečně!“

„Pak mi tedy řekni, lásko, co se stalo s tím chlapcem?“

„Prosím?“ Ztuhnu a po zádech mi přebíhá mráz.

„Co se stalo,“ opakuje, „s tím chlapcem? Ty tvrdíš, že jsi ho položila na zem. Ale pak jsi prorazila betonovou zeď osazenou silným, téměř dva metry širokým zrcadlem a na dítě, které, jak říkáš, se batolilo po místnosti, jsi nebrala absolutně žádný ohled! Svým neuváženým, bezhlavým činem bys tomu ubohému dítěti určitě způsobila nějaká zranění, nemyslíš? Moji vojáci rozhodně zranění byli. Shodila jsi betonovou zeď, lásko. Roztříštila jsi obrovskou plochu skla. Vůbec tě nezajímalo, kam ty kusy betonu a úlomky skla dopadnou anebo koho mohou zranit.“ Odmlčí se. Provrtává mě očima. „Nebo snad ano?“

„Ne,“ krátí se mi dech a v žilách mi tuhne krev.

„Tak co se stalo po tvém odchodu?“ chce vědět. „Anebo si tu část nepamatuješ? Jakmile jsi zničila celou místnost, zranila jsi mé muže a se mnou jsi mrštila o zem, otočila ses a utekla pryč,“ popisuje. „Jednoduše ses otočila a odešla.“

Jsem úplně otupělá. Je to pravda. Bylo to tak. Vůbec jsem nemyslela. Věděla jsem jenom, že se co nejrychleji potřebuju dostat pryč. Musela jsem odtamtud, vyčistit si hlavu.

„Tak co se stalo s tím chlapcem?“ naléhá Warner. „Kde byl při tvém odchodu? Viděla jsi ho?“ Zvedne obočí. „A co ty hroty?“ popichuje mě. „Obtěžovala ses podívat zblízka, odkud vycházejí? Nebo jak by mohly propíchnout koberec na podlaze, aniž by ho zničily? Cítila jsi, že je ten koberec nějak potrhaný nebo nerovný?“

Prudce oddechuju a snažím se zůstat klidná. Nedokážu od něj odtrhnout oči.

„Juliette, lásko,“ osloví mě něžně. „V té místnosti žádné reproduktory nebyly. Ta místnost je dokonale zvukotěsná, jsou v ní jen senzory a kamery. Je to simulační komora.“

„Ne,“ odmítám uvěřit. Nechce se mi uznat, že bych se mohla mýlit, že Warner není zrůda, za jakou jsem ho považovala. Přece nemůže jen tak tvrdit, že to bylo jinak. Nemůže mě tak mást. Takhle to nefunguje. „To není možné –“

„Jsem vinen za to,“ přiznává, „že jsem tě nutil projít takovou krutou simulací. Jsem vinen a ještě jednou se za to omlouvám. Ale chtěl jsem, aby ses konečně rozhodla, a věděl jsem, že právě taková situace v tvém nitru něco spustí. Ale páni, lásko,“ potřese hlavou, „pokud sis myslela, že bych ukradl něčí dítě a díval se, jak ho mučíš, musela jsi o mně mít neuvěřitelně nízké mínění.“

„To nebylo skutečné?“ Nepoznávám vlastní hlas – chraptivý a plný paniky. „To nebylo skutečné?“

Soucitně se na mě usměje. „Nastavil jsem základní body simulace, ale krása toho programu spočívá v tom, že se vyvíjí a přizpůsobuje podle nejniternějších reakcí každého účastníka. Využíváme ho k tréninku vojáků, kteří musejí překonat nějaký specifický druh strachu anebo se připravují na obzvlášť významný úkol. Můžeme vytvořit téměř jakékoliv prostředí,“ popisuje. „Dokonce i vojáci, kteří vědí, o co jde, zapomínají, že se jedná jen o simulaci.“ Odvrátí zrak. „Věděl jsem, že to pro tebe bude hrozné, ale i přesto jsem to udělal. Je mi líto, že jsem ti způsobil bolest.

Ale,“ šeptne a znovu se mi podívá do očí, „nic z toho nebyla pravda. Můj hlas v té místnosti sis jen představovala. Představovala sis tu bolest, zvuky, pachy. Všechno se odehrávalo jen v tvé mysli.“

„Nechce se mi tomu věřit,“ hlesnu.

Pokouší se usmát. „Proč si myslíš, že jsem ti dal ty šaty?“ zeptá se. „Materiál toho oblečení obsahoval chemikálie, které reagovaly na senzory v té místnosti. A čím míň jsi toho měla na sobě, tím snadněji mohly kamery snímat teplo tvého těla a tvé pohyby.“ Zavrtí hlavou. „Neměl jsem ale čas ti vysvětlit, čím jsi prošla. Nejdřív jsem chtěl jít za tebou hned, ale pak jsem si řekl, že bych ti měl poskytnout trochu času, aby ses mohla vzpamatovat. To bylo ovšem hloupé rozhodnutí.“ Zatne zuby. „Vyčkával jsem, a to jsem neměl dělat. Protože když jsem tě konečně vyhledal, bylo pozdě. Právě ses chystala vyskočit z okna a utéct ode mě.“

„Z dobrého důvodu,“ odseknu.

Zvedne ruce nahoru na znamení, že se vzdává.

„Jsi strašný člověk!“ vybuchnu a vzteky, strachy a pokořením mu hodím do tváře zbytek polštářů. „Proč jsi mě nechal projít něčím takovým, když jsi věděl, co mám za sebou, ty hloupý, arogantní –“

„Juliette, prosím.“ Udělá krok vpřed a uhýbá při tom polštářům. Natahuje se po mně. „Je mi líto, že jsem ti ublížil, ale já si opravdu myslím, že to stálo za to –“

„Nedotýkej se mě!“ ucuknu před ním a sevřu pelest postele, jako by to byla zbraň. „Za to, cos mi provedl, bych tě měla znovu střelit! Měla bych – měla bych –“

„Co?“ chechtá se. „Hodit po mně další polštář?“

Prudce do něho strčím, a když nereaguje, pustím se do něj.

Mlátím ho pěstmi do hrudi, do paží, do břicha, do nohou, všude, kam dosáhnu. Víc než kdy jindy si přeju, aby nemohl absorbovat mou sílu, abych mu mohla rozdrtit všechny kosti v těle a přinutit ho skučet bolestí. „Ty… sobecký… parchante!“ Nepřestávám na něj útočit, ale neuvědomuju si, jak mě ty špatně mířené údery vyčerpávají. Neuvědomuju si, jak rychle se můj vztek mění v bolest. Najednou se rozpláču. Celá se roztřesu úlevou a hrůzou. Ulevilo se mi, jelikož jsem se konečně zbavila strachu, že jsem těžce zranila další dítě. Ale jsem hrůzou bez sebe, když si uvědomím, k čemu je Warner schopný mě přinutit, aby mi pomohl.

„Moc se omlouvám,“ přistoupí blíž. „Opravdu se upřímně omlouvám. Tenkrát jsem tě neznal. Ne tak jako teď. Teď už bych ti nic takového neudělal.“

„Ty mě neznáš,“ zamumlám a utřu si slzy. „Myslíš si, že mě znáš, protože jsi četl můj deník – ty hloupý, zvědavý, zlodějský grázle –“

„No – a co se toho týká –“ Usměje se, jednou rukou sáhne do mojí kapsy a znovu mi sebere deník a obrátí se k odchodu. „Obávám se, že jsem ho ještě nedočetl.“

„Hej!“ oženu se po něm. „Řekl jsi, že mi ho vrátíš!“

„Nic takového jsem neřekl,“ opáčí tiše a zastrčí si deník do kapsy kalhot. „A teď tu, prosím, chvíli počkej. Seženu něco k jídlu.“ Ještě na něj křičím, když za sebou zavírá dveře.

SEDM

Padnu zády na postel. Vztekle, hrdelně zavrčím a mrsknu polštářem o zeď.

Musím něco udělat. Musím se začít hýbat.

Musím vymyslet plán.

Už strašně dlouho jsem se jenom bránila anebo byla na útěku a po celou tu dobu jsem neustále vymýšlela složité a beznadějné plány, jak svrhnout Obnovu. 264 dní v cele jsem fantazírovala přesně o tomto nemožném okamžiku: o dni, kdy budu moci plivnout do tváře těm, kteří mě trýznili, a všem ostatním, kteří byli tam venku. A přestože jsem si vysnila milion nejrůznějších scénářů, v nichž se postavím a začnu se bránit, nikdy jsem vlastně neměla šanci to uskutečnit.

Nikdy jsem nemyslela, že nadejde den, kdy budu mít sílu, příležitost i odvahu.

Ale teď?

Všichni jsou pryč.

Možná jsem jediná, která zůstala.

V Bodu Omega jsem s radostí přenechala vedení Castleovi. Do té doby jsem nic moc nevěděla a taky jsem měla strach vůbec něco podniknout. Castle to tam vedl a měl vytvořený plán, a tak jsem věřila, že ví všechno nejlíp, že všechno zná lépe.

Byla to chyba.

Vždycky jsem věděla, hluboko uvnitř, kdo by měl vést tuto vlnu odporu. Už dávno to vím, ale zatím jsem měla strach to vyslovit. Musí to být někdo, kdo nemá co ztratit a může získat všechno. Někdo, kdo se už nikoho nebojí.

Ne Castle.

Ne Kenji.

Ne Adam.

Dokonce ani Warner.

Měla bych to být já.

Poprvé se pořádně podívám na své oblečení a uvědomím si, že dříve nejspíš patřilo Warnerovi. Topím se ve vybledlém oranžovém tričku a šedých teplákách, které mi padají z boků pokaždé, když vstanu. Znovu vyzkouším rovnováhu. Bosýma nohama se plnou vahou postavím na hustý koberec s vysokým vlasem. Několikrát zaroluju gumu v pase, dokud mi nesedí pohodlně na kyčlích, a potom popadnu přebývající látku na tričku a zavážu ji do uzlu. Nejasně si uvědomuju, že vypadám směšně, ale upravení šatů na mou postavu mi dává pocit jakés takés kontroly, a to je teď pro mě velmi důležité. Díky tomu si připadám trochu víc vzhůru, trochu víc jako pán situace. Už potřebuju jen gumičku do vlasů. Moje vlasy jsou příliš těžké, mám pocit, že mě začínají dusit, a zoufale toužím dostat je pryč ze svého krku. A taky toužím po sprše.

Při zvuku vycházejícím ode dveří se prudce otočím.

Jsem přistižena uprostřed myšlenky, s oběma rukama nahoře, jak se snažím z vlasů vytvořit cop. Teprve po chvíli mi dojde, že nemám žádné spodní prádlo.

Warner nese v rukou tác.

Hledí na mě doširoka otevřenýma očima. Pohledem mi přejíždí po tváři, krku a pažích a zastaví se až u pasu. Sleduju jeho oči a zjišťuju, že mám vytažené tričko a holé břicho. Už je mi jasné, proč na mě tak zírá.

Ach!

Warner najednou nepřítomně hledí do bodu za mou hlavou.