Peter Bartoněk

POKLAD
POD HRADNÝM
KOPCOM

Fantastické príhody zo školy pod hradom

Elektronická kniha

Text © Peter Bartoněk 2025

Ilustrácie © Martin Ondrušek 2025

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bojnická 10, 831 0 4 Bratislava 2025

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie

reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami,

či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií

či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho

informačného systému a podobne bez predchádzajúceho

písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-7129-1

Venujem svojim deťom

PRETEKY DÁŽĎOVIEK

Bolo pol tretej poobede. Deti sa hrali na školskom dvore. Niekto neinformovaný by si pomyslel, že byť v škole popoludní, keď sa vyučovanie dávno skončilo, je donebavolajúci nezmysel, alebo ešte horšie – krutý trest. Ten niekto však netuší, že po vyučovaní sa začína školský klub a s ním spojená neuveriteľná zábava.

Deti zo školy pod hradom si poobedie na školskom dvore užívali po svojom. Prváci hrali vzdušný basketbal. Podľa ich pravidiel nebola potrebná ani lopta, ani basketbalový kôš. Stačilo len lietať z jedného konca ihriska na druhý a skákať a vrieskať vždy, keď dakto zasiahol neviditeľný kôš neexistujúcou loptou. Každú chvíľu niekto skóroval. Stav bol nerozhodný, dvestoosem červení, dvestoosem modrí. Niežeby dokázali narátať viac než do päťdesiat. To nie, ale také vysoké skóre bolo dôkazom, že sa odohráva mimoriadne dôležitý zápas, a okrem toho bolo čoraz ťažšie rozoznať, kto patril k modrým a kto k červeným.

Druháci hrali stolný tenis. Jedna polovica s raketami, druhá, keďže rakiet bolo málo, s papučami alebo učebnicami. Hrali s prasknutou loptičkou, takže bolo ťažké odhadnúť, kam loptička po zásahu dopadne. Väčšinou skončila v tráve, takže viac než hre sa venovali hľadaniu loptičky. Občas sa ozvalo radostné „Mám ju!“, to však nie vždy znamenalo, že sa loptička našla. Niekedy to bola zosušená broskyňa, inokedy slimačia ulita.

Tretiaci sa štverali na strom, kde im uviazla lopta, a štvrtáci robili všetko možné. Skákali cez švihadlo, sedeli na lavičkách a rozprávali sa alebo jedli olovrant. Dáša vyťahovala zo zeme dážďovky.

„Ohohó!“ povedala obdivne. „To je teda kúsok.“ Vytiahla z hliny brániacu sa dážďovku, hrubú ako ukazovák. „Ty budeš môj šampión.“

„Fuj, to je odporné,“ ozvala sa Esma, ktorá ju pozorovala od skleníka. „V živote by som sa niečoho takého nechutného nedotkla! Jedine, že by mi za to niekto zaplatil.“

„Tak sa nedotýkaj,“ odvrkla Dáša a vložila ju k ostatným dážďovkám do škatule od mlieka.

„Vieš, koľko je na takej dážďovke baktérií?“ prehovoril bledý čiernovlasý Hano s výraznými kruhmi pod očami. „Hotové epicentrum chorôb. Vôbec by ma neprekvapilo, keby si skončila na infekčnom so žltačkou,“ dodal, vybral z vrecka fľaštičku s dezinfekciou a pre istotu si ňou vyčistil ruky.

„Hano sa bojí dážďovky,“ zasmiala sa Dáša škodoradostne a zamávala mu ďalšou krútiacou sa dážďovkou pred nosom. „Daj si na ňu pozor! Mohla by na teba zaútočiť a vysať ti mozog cez nosné dierky. Ha, ha, ha.“

„Daj to preč!“ Hano cúvol. „Vieš, že mám slabú imunitu. Akákoľvek choroba, vírus, baktéria či pleseň sa mi môžu stať osudnými!“ Natiahol si na tvár respirátor, ktorý mal vždy po ruke, a na ruky sterilné gumené rukavice, aké sa používajú v nemocnici. „Škoda, že je škola povinná. Ak by nebola, učil by som sa doma. Tam by som bol v bezpečí. Mama vraví, že doma by som si mohol spôsobiť úraz, ale to je nepravdepodobné. Väčšinou sedím pri počítači, kde sa takmer nehýbem, a keď sa nehýbem, žiadny úraz nehrozí.“

„A čo ak ti vybuchne počítač?“ opýtala sa ho Esmaralda, ktorú všetci volali Esma.

„To sa nestane. Pred monitorom mám ochrannú sieť, aké sú na oknách proti hmyzu. Mama mi ju tam dala. Pre istotu.“

„Čo ak sa zdrúzgaš zo stoličky?“ podpichovala ho ďalej. „Narazíš čelom o roh stola, zapletieš sa do káblov a udusíš sa.“

„Bez šance! Mám ergonomické kreslo, ktoré je pevne pripevnené k podlahe, a monitor primontovaný k stolu,“ vystrúhal grimasu, neuvedomujúc si, že má na tvári rúško, takže Esma vôbec nevidí, že na ňu cerí zuby a vyplazuje jazyk. Jediné, čo dosiahol, bolo, že si oslintal respirátor.

„Dážďovka je neškodná, nič ti neurobí,“ povedala Dáša, počítajúc vyplašené ružové rezance v škatuli. „Bojíš sa. Priznaj si to.“

„To nie je pravda!“ vykríkol.

„Tak si ju vezmi.“

„Pokojne,“ otrčil pred Dášu otvorenú dlaň.

„Bez rukavice,“ navrhla Esma záškodnícky, pretože si bola istá, že Hano to nespraví.

„To teda nie. Rukavicu si dole nedám.“

„Zbabelec,“ skonštatovala Dáša a venovala mu pohŕdavý pohľad.

„To si vyprosím! Nie som zbabelý. Som len opatrný.“

„To určite,“ neprestávala ho provokovať Dáša. „Nielenže nedokážeš chytiť do rúk dážďovku, som si istá, že by si nedokázal vziať do dlane ani hrudu hliny. Lebo by si sa nakazil a umrel,“ vyškierala sa.

„To nie je pravda, pokojne by som si ju vzal. No prečo by som to robil?“

„Aby si dokázal, že nie si zbabelec,“ odvetila Dáša.

„Nie som!“

„Tak si ju vezmi.“

„Prečo ja, prečo nie Esma?“

„Už len to. Veď by som bola celá špinavá,“ protestovala Esma.

„Obaja ste zbabelci,“ šepla Dáša, len aby ich naschvál vyprovokovala. Veľmi rada provokovala iných a najradšej bola, ak sa začali škriepiť.

Vybrala zo škatule za hrsť skrúcajúcich sa dážďoviek. Vyzeralo to, akoby jej pomedzi prsty viseli ružovkasté špagety.

„Mám nápad,“ povedala po chvíli. „Obhájte svoju česť a dokážte, že nie ste sraľovia.“

„Ako?“ opýtala sa nedôverčivo Esma.

„Dáme si preteky dážďoviek. Každý z nás si vyberie svojho šampióna. Kto prehrá, vyhrabe vlastnými rukami jamu hlbokú po kolená. Bez rukavíc,“ pozrela na Hana.

„Tak dobre,“ súhlasila neochotne Esma, „ale ak náhodou prehrám, Hano mi požičia dezinfekciu.“

„Nie je problém,“ súhlasil Hano. Dezinfekciu mal vždy po ruke, pripravený vydezinfikovať čokoľvek, čo považoval za biologickú hrozbu.

„Výborne,“ usmiala sa Dáša. „Tu bude štart,“ vyryla konárikom do zeme čiaru, „a tu cieľ.“ Druhú čiaru urobila asi meter od prvej. „Vyberte si pretekárov.“ Položila škatuľu od mlieka na zem a sama si z nej vybrala najtučnejšiu dážďovku.

Esma končekmi prstov vytiahla zo škatule chudý ružový slíž, ktorý sa takmer nehýbal. Hano s rukavicami na rukách vybral stredne dlhú špagetu krútiacu sa ako o život. Všetci traja položili svojich favoritov na štartovaciu čiaru a čakali, až Dáša preteky odštartuje.

„Pripraviť sa, pozor, teraz!“ zavelila.

Hanova dážďovka vystrelila rovno za nosom. Teda, dážďovky nosy nemajú, ale ak by mali, táto by za tým svojím vyštartovala, akoby jej horelo za pätami. V skutočnosti dážďovky nemajú ani päty, ale, skrátka a jednoducho, tento ružový pretekár vyzeral, že sa rozhodol preťať cieľovú pásku ako prvý. Dášin šampión sa prevalil nabok, stočil sa a začal sa kŕmiť ďatelinou, čo rástla v strede pretekárskej dráhy. Esmin ružový súťažiaci sa chvíľu vôbec nehýbal, potom sa otočil a vybral sa opačným smerom.

„Hej, kam ideš!“ karhala dážďovku. „Cieľ je opačne. Haló!“ Dážďovka nereagovala.

Dáša sa smiala. Hano sa sústredil na svojho zverenca. Jeho dážďovka, ktorá akoby vedela, čo sa od nej očakáva, sa rútila priamo k cieľovej čiare. Chýbalo pár centimetrov.

„Poď, poď, ešte kúsok, ešte,“ povzbudzoval svojho šampióna. „Ešte! No tak! Už to bude! Hurááááá!“ vykríkol a vyskočil, keď dážďovka prekročila cieľovú čiaru. Jasné, že dážďovky nemajú nohy a nevedia nič prekročiť, ale v športe sa hovorí, že víťaz prekročil cieľovú čiaru, a Hanova dážďovka bola víťaz.

„Vyhral sóóóm!“

Hanov športovec sa na počudovanie v cieli nezastavil, aby s ním oslávil víťazstvo, ale pokračoval ďalej. Našiel v zemi dierku a v okamihu kratšom, než trvá dážďovke povedať „zbohom“, zmizol pod zemou.

O pár sekúnd sa cez cieľovú čiaru prekopŕcla aj Dášina dážďovka, načo sa Dáša otočila k Esme a s neskrývanou dávkou zlomyseľnosti jej oznámila: „Tvoja dážďovka je diskvalifikovaná. Prehrala si. Vyhrab jamu.“

Koniec ukážky