Všechny vůně oleandru

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Federico García Lorca

Všechny vůně oleandru – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Epilogue and selection © Jana Pokojová, 2025
Translation © Jana Pokojová; Veronika Böhmová, Markéta Grohová, Jana Medonosová, Klára Tůmová, Kristýna Uřídilová, Alžběta Vítková, Tereza Votavová, Veronika Žáčiková
Illustrations © Karolina Žitná, 2025
E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-267-3268-6
ISBN e-knihy 978-80-267-3269-3 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)
ISBN e-knihy 978-80-267-3279-2 (1. zveřejnění, 2025) (epub)
ISBN e-knihy 978-80-267-3280-8 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

SUITY (1920–1923)

Herbáře

Přeložila Veronika Žáčiková

Kniha

I

Potulný prodejce zahrad
herbář si nese.
Se svým svazkem vůní víří.

Po setmění k jeho větvoví
pár duší starých ptáků slétne se.

Zpěvem rozezní ten les zmenšený,
který živí nářky uslzené.

Podobné nosánkům dětí,
když lepí se na sklo neprůhledné,
tak i v té knize květy
na tom skle věků, co vidět nejde.

Potulný prodejce zahrad
s pláčem knihu otevře
a pak rázem ty vůně prchavé
popadají na stránky herbáře.

II

Potulný prodejce času
dnes přináší nám herbář snů.

Já
Kde je ten herbář schovaný?

Prodejce
Držíš ho ve dlaních.

Já
Vždyť prázdné mám všechny prsty.

Prodejce
Tvými vlasy se roztančily sny.

Já
Kolik uběhlo staletí?

Prodejce
V mém herbáři je
jenom list jediný.

Já
Mířím za úsvitem,
nebo do večera?

Prodejce
Minulost je
neobyvatelná.

Já
Ach, zahrado tak hořce plodící!

Prodejce
Horší je herbář vlastní měsíci!

III

Potají přítel odhalí knihu,
herbář, ve kterém je ukrytý zvuk.
(Pššt… ani muk!
Obloha teď vyhání tmu.)
Ztracený přístav za svitu
rozezní se ozvěnou vesmíru.
(Pššt… ani muk!
Nocí se kmitavě rozechví vzduch!)
(Pššt… ani muk!
Prsty mi projíždí zuřivý vzruch.)

Tři soumraky

Mé sestře Conchitě

Přeložila Kristýna Uřídilová

I

Odpoledne je
rozlítostněné,
protože sní,
jak bylo poledne.
(Nad pahorky nízkými
mraky a stromy červené.)
Zelený chvost lyrický
rozpustilo odpoledne
a sladce se tetelí
… tolik ho jen štve
odpolednem být, když dřív
bylo polednem.

II

Teď začíná odpoledne!
A proč? A proč?
… Právě nyní
viděl jsem naklonit se den
jako irisy.
Květina rozbřesku
ohýbá stonek
… právě nyní…
Kořen odpoledne
vystupuje z přítmí.

III

Sbohem, slunce!

Dobře vím, že jsi měsíc,
já to ale
nikomu nepovím,
slunce.
Skrýváš se
schované v oponě
a svou tvář maskuješ
rýžovým prachem.
Během dne kytara
rolníka zahraje;
za noci mandolína
Pierota zahraje.
Co na tom sejde!
Tvoje naděje
je stvořit zahradu
plnou všech barev.
Sbohem, slunce!
Nezapomeň na lásku
hlemýždě,
stařenky
na balkoně
a mě…
který jak káču roztáčí…
svoje srdce.

KNIHA BÁSNÍ (1921)

Nové srdce

Přeložila Veronika Böhmová

Moje srdce vysvléklo se
ze svojí kůže jako had,
teď ho držím plné medu,
je poraněné nastokrát.

Myšlenky, co vyrývaly
ti vrásky. Kam se poděly?
A růže, co vonívaly,
kam, Kristu, ďáblu, zmizely?

Chudák obal, který svíral
můj zářivý a hvězdný šat.
Šedý pergamen a v něm žal,
co chtěl jsem a už nechci znát.

Vidím v tobě kousek vědy,
mumie veršů, zbytky kostí
všeho, co se nedozvědí,
i mé dávné nevinnosti.

Copak tě mám na zeď pověsit
v muzeu mých dávných pocitů,
kam neproudí teplo, slunce svit
a lilie žalu spí tu?

Nebo tě mám vynést do výšek,
bolestná kniho všech mých citů,
abys pak nemohla neslyšet
slavíka zpívat za úsvitu?

Kdyby tak mé ruce mohly otrhat

Přeložila Veronika Böhmová

Vyslovuji tvé jméno
s každou tou tmavou nocí,
když spatřím první hvězdy,
jak upít luny chodí,
větvičky už dávno spí,
schované jsou v křoví.
A já se cítím prázdný
jak bez vášně i hudby.
Jako staré hodiny,
co slepě bijí doby.

Vyslovuji tvé jméno
s tou dnešní tmavou nocí
a tvoje jméno zní mi
v dáli víc než kdykoli,
dál než všechny hvězdy na nebi
a bolí víc než ten déšť krotký.

Budu tě tak milovat
ještě někdy? Takový
hřích nese moje srdce?
Když se mlha nezrodí,
jaká vášeň mě čeká?
Bude můj cit hluboký?
Kdyby tak moje prsty
lunu otrhat jen mohly!

Stromy

Přeložila Jana Medonosová

Stromy!
Byly jste šípy,
co spadly z nebe?
Kteří hroziví vojáci vás vystřelili?
Udělaly to hvězdy?

Vaše hudba vychází z ptačích duší,
z Božích očí,
z dokonalé vášně.
Stromy!
Poznají vaše hrubé kořeny
v zemi mé srdce?

Hvězdná hodina

Přeložila Jana Medonosvá

Dokonalé ticho noci
nad notovou osnovou
nekonečna.

Nahý vycházím na ulici
naplněn ztracenými
verši.
Černo protnuté
cvrččím zpěvem,
světlem bludiček,
je mrtvé
zvukem.
Ta záře hudby,
kterou vnímá
duše.

Schránky tisíce motýlů
spí u mě pod střechou.

Je to mládí bláznivých vánků,
co skotačí nad řekou.

PRVNÍ PÍSNĚ (1922)

Přeložila Jana Medonosová

Půlměsíc

Po vodě putuje luna.
Jak jen je obloha klidná!
Pomalinku sklízí, seče
starý třes, co řeka mívá,
jedna větvička se zatím
na hladině zrcadlila.

Tůňky

Sledoval jsem se v tvých očích,
myslel jsem na tvoji duši.

Oleandr bílý.

Sledoval jsem se v tvých očích,
myslel jsem i na tvoje rty.

Oleandr rudý.

Sledoval jsem se v tvých očích.
Ale smrti podlehla jsi!

Oleandr černý.

Píseň

Na větvičkách vavřínových
holubice zavrkaly.
Jedna byla sluncem,
druhou měsíc zvali.
Oslovím je: „Přítelkyně,
kde mám ležet ve své rakvi?“
„Pod mým chvostem,“ poví slunce.
„Zde, v mém hrdle,“ měsíc praví.
V chůzi dál jsem pokračoval,
prsť mi po pás nasypali,
vedle orlů sněhobílých
nahou dívku vysochali.
Jeden byl tím druhým,
dívku v žádném nepoznali.
„Orlové mí,“ povídám jim,
„kde mám ležet ve své rakvi?“
„Pod mým peřím,“ poví slunce.
„Zde, v mém hrdle,“ měsíc praví.
Nahé holubice vidím,
na vavřínech zavrkaly.
Jedna druhou byla,
nikoho v nich nepoznali.

SVATÝ JAKUB (1927)

Přeložila Jana Pokojová

Svatý Jakub

(prostá balada)

I

Svatý Jakub vyrazil dnes v noci
na svou pouť po nebi plném světel.
Bavily se o tom místní děti
u potůčku, který klidně teče.

Kam směřuje ten nebeský poutník
po jasné a nekonečné stezce?
Jede k úsvitu, co v dáli září,
na hřbetě sněhobílého hřebce.

Tak zpívejte v lukách, milé děti,
a svým smíchem vítr potrhejte!

Prý ho horda mužů doprovází,
Jakubových válečníků dvě stě,
jsou oděni do zelených světel,
okolo pasu světelný řetěz.
A hřebec, na kterém Jakub jede,
podobá se nejjasnější hvězdě.

Lidé říkali, že bylo slyšet,
jak ospalou nocí zvuk se nese,
stříbřitý zvuk třepotání křídel,
jenž na vlně ticha kamsi letěl.

Proč úžasem se potok zastavil?
Snad proto, že na anděly hleděl.

Tak zpívejte v lukách, milé děti,
a svým smíchem vítr potrhejte!

Dnes je ta noc, kdy ubývá luny.
Tak poslouchejte, co dělá nebe,
a proč cvrčci hrají jak o život
a štěkající psi táhnou k řece.

Babičko, prozraďte, kudy kráčel?
Já nevidím cestu, po níž přešel.

Pohleď vzhůru a spatříš bílý pás,
který je z hustého prachu spředen.
Vidíš tu čáru s odlesky stříbra?
Vidím ji, jako perleť se leskne!

Babičko, kde je teď Jakub, víte?
Vidím ho s družinou kráčet nebem,
má na hlavě chochol z ptačích pírek
a na sobě plášť z tisíců perel.
Luna mu padla oddaně k nohám
a uvnitř v hrudi slunce mu tepe.

II