Ať už je mi deset!

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Zuzana Štelbaská

Ať už je mi deset! – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Zuzana Štelbaská, 2023

Illustrations © Tomáš Kopecký, 2023

Translation © Jan Kozák, 2025

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-253-7508-2

ISBN e-knihy 978-80-253-7517-4 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-253-7523-5 (1. zveřejnění, 2025) (ePUB)

ISBN e-knihy 978-80-253-7524-2 (1. zveřejnění, 2025) (MOBI)

PÁTEK, 1. DUBNA

Dneska mám narozky. Od našich jsem dostala tenhle deník. Nevím na co.

Co sem mám asi tak psát? Že mít narozky PRVNÍHO DUBNA – na APRÍLA – je ta nejhorší věc na světě? Každej rok se mě milion lidí ptá na to samý: „Ty máš dneska narozeniny? No tak to si asi děláš SRANDU!!!“

Fakt ÚŽASNĚ VTIPNÝ!

Kromě toho je mi dneska DEVĚT a to je ještě HORŠÍ. Nechci, aby mi bylo devět. Devítka je strašný číslo. Ať už je mi DESET!

SOBOTA, 2. DUBNA

Fakt nevím, co sem čmárat. Dneska se nic nestalo.

Jen jsem byla chvíli venku s holkama z našeho KLV klubu. Dostala jsem od nich nálepku štěňátka, který je strašně ROZTOMILÝ! Nalepím si ji sem, abych nezapomněla, že mám SUPER KÁMOŠKY.

NEDĚLE, 3. DUBNA

Před rokem jsem od našich dostala k narozkám dva plyšáky. To jsem si s nimi mohla aspoň o víkendu hrát.

Teď mi dali TOHLE. Deník. Kdyby mi bylo DESET, určitě bych už dostala kosmetiku nebo voňavou pěnu. Celej víkend bych strávila ve vaně. Ale co s deníkem? Aspoň že je na zámeček a dá se zamknout.

I když toho mám dost, co bych si možná i chtěla zapsat, aby se k tomu nikdo nedostal. Například…

No, ZROVNA TEĎ mě volá máma. Běžím, a až se vrátím, napíšu si sem svý největší TAJEMSTVÍ!

ČTVRTEK, 7. DUBNA

Naprosto NEUVĚŘITELNÝ! Tenhle deník mám asi ZA TREST! Když mě máma zavolala, zamkla jsem ho. A od tý doby nemůžu najít klíč!

Táta nejdřív vymyslel, že zámek VYPÁČÍ sponkou. O tom jsem nechtěla ani slyšet. Zámek se má otvírat KLÍČEM, a tak jsme nedělali nic jinýho, než prohledávali pokoj centimetr po centimetru. Nemám vůbec šajn, kam mohl zapadnout.

Pak máma zavelela, ať táta zámek PŘEPILUJE. Chytl mě HYSTERÁK. Cože? PILOVAT zámek, kterej má udržet v tajnosti CELEJ MŮJ SVĚT?

„Vždyť jsi ještě před pár dny vyváděla, jako bys ten deník ani nechtěla,“ hartusila máma. „Tak co teď vyšiluješ?!“

A táta hned nato: „Jsi strašná BORDELÁŘKA. Ztratila sis klíč, PROSÍM – kup si za své kapesné NOVÝ zámek.“

No, ať se mě někdo ještě jednou zeptá, proč chci mít DESET. Protože kdyby mi bylo DESET, tyhle problémy bych vůbec NEMUSELA ŘEŠIT!

Nakonec jsem šla s mámou do obchoďáku, za kapesný si koupila novej zámek a táta ten starej přepiloval. Teď mám novej zámek s novým klíčem.

Původně teda byly ty nový klíče DVA. Jeden jsem schovala do kelímku s fixama. A ten druhej… NO A CO, že ho NEMŮŽU NAJÍT! O druhým klíči se VŮBEC BAVIT NEMUSÍME!

PÁTEK, 8. DUBNA

Našla jsem starej klíč od prvního zámku. Byl v krabičce s gumičkama. Nechápu, jak se mi mohl tak zamotat do vlasů… proto jsem si ho předtím nevšimla. Málem jsem se rozplakala, protože jsem vlastně docela POŘÁDKUMILOVNÁ, ale nikdo to NEOCENÍ!

SOBOTA. 9. DUBNA

NESNÁŠÍM UKLÍZENÍ!

Mamku v sobotu chytá TOTÁLNÍ uklízecí ZÁCHVAT. Když v pátek úplnou NÁHODOU zapomeneme něco uklidit nebo když večer najde na poličce SMÍTKO prachu, tak nás v sobotu ráno vzbudí s tím, že ONA NEBUDE V NEDĚLI POSLOUCHAT VYSAVAČ!

Já teda nemusím poslouchat vysavač ani V SOBOTU.

Takhle vypadá mámin záchvat:

V osm ráno vtrhne do našeho pokoje a spustí: „Kristýno, vstávej a nesnaž se mě naštvat! Utřeš tady prach, odneseš všechno nádobí do kuchyně, kde ho umyješ a uklidíš, nechci na zemi vidět jediný kousek oblečení, vysaješzametešutřešvydrhnešvyčistíšvyvětrášposkládáš-blablabla!!!“

Tohle není sobota. To je TÝRÁNÍ DĚTÍ!

Záchvat je jinak super slovo.

NEDĚLE, 10. DUBNA

Zeptala jsem se mámy, jestli bych nemohla mít kočku.

„Kočka v bytě? No, nevím,“ pokrčila máma nos. „Trápila by se tu. Kočka potřebuje hodně prostoru.“

„Ať vás to ani nenapadne,“ skočil nám do toho táta. „Kočka  v bytě leze na kuchyňskou linku, na sporák, na nádobí. To nepřipadá v úvahu!“

Jsem naprosto ZDRCENÁ. Mít kočku je jeden z mých velkých snů.

PONDĚLÍ, 11. DUBNA

NEJHORŠÍ DEN MÝHO ŽIVOTA!

Klub KLV, tedy Kiki + Laura + Viki, řešil pomocí matematiky, jak se rozdělit do skupin po dvou, když jsme tři.

„Co se zeptat Emy, jestli by s jednou z nás nešla do dvojice?“ zeptala jsem se holek.

„Jenže já chci být s tebou,“ prohlásila Laura, „a Ema se s Viki nesnáší.“

„A proč musíš být s Kiki ty, a ne já?“ obořila se Viki na Lauru.

„Tak se zeptáme Sáry,“ navrhla jsem řešení. Sára je tichá a nemá žádný kámošky. Určitě by hned souhlasila.

„Sára minule udělala všechno dřív než já,“ naštvala se Viki ještě víc. Nesnáší, když je někdo chytřejší.

„No tak ty budeš ve dvojici s Laurou a já se Sárou,“ povzdechla jsem si.

„NÉÉÉ!“ vykřikla Viki, načež přišla učitelka matematiky a spojila nás do dvojic s kluky. Celou hodinu jsem musela dýchat Oliverův ČESNEKOVEJ dech. Myslela jsem, že UMŘU! Laura byla s vysokým Samem, kterej udrží pozornost asi tak dvě vteřiny, takže musela všechno dělat sama, a Viki schytala Honzu. Ten je nejlepší v matice a vůbec ji k úloze nepustil. Viki na něj neměla, takže se celá ZPOTILA, přestala mluvit a už jenom skřípala zubama.

„Patří vám to, nafoukanci,“ vyhrkla Ema po matice.

Viki se na ni podívala a ZRUDLA ZLOSTÍ tak, až jsem se bála, že jí shoří uši. Až do konce vyučování byla uražená, nafouklá a naprosto NESNESITELNÁ!

ÚTERÝ, 12. DUBNA

V úterý mám plavání. Nechodím tam dlouho. Zatím jsem byla jenom párkrát. Ale je to docela fajn. Záleží na tom, jakou máme trenérku. Trénuje nás buď ANDĚLKA, nebo ĎÁBLICE.

Dnes byla Andělka. Andělka je mladší trenérka. Má dlouhý rovný vlasy a všem ve skupině říká „Zlatíčko“ nebo „Zajíčku“. Poručila nám uplavat dvě délky, ale mně to šlo tak dobře, že jsem uplavala čtyři. Andělka mě pochválila.

Jenže na konci hodiny přišla ĎÁBLICE! Kudrnatá blonďatá tetka, co rychle chodí, na nás volá: „Hej, ty, červená čepice!“ nebo: „Vnímej mě, modré trenky!“

STRAŠNÝ!

Když teda nemá dost mozkovejch buněk na to, aby si pamatovala naše jména, měla by nám aspoň říkat nějak normálně. Až na mě příště zase zavolá: „Hej, ty, červená čepice!“, PŘÍSAHÁM, že jí odseknu: „CO CHCEŠ, MODŘINO NA ZADKU???“

Mám totiž velkej pozorovací talent!

STŘEDA, 13. DUBNA

Zítra začínají velikonoční prázdniny, takže jsem celej klub KLV TOTÁLNĚ otrávila tím, že nebudu s nima, ale s našima příbuznýma, strýčkem a tetou. Josef je taťkův bratr, přijede s Julií, svou ženou, a tím nejrozmazlenějším děckem na celým světě. Už jenom to jméno: ČENĚK! Přísahám, že bych tak nepojmenovala ani PAPOUŠKA!

ČTVRTEK, 14. DUBNA, ZAČÁTEK PRÁZDNIN

Myslím, že je načase se zmínit, že mám dva bratry. Miki je středoškolák, a když na chvíli zapomene, že je teenager, je strašně v pohodě. Kubajs je předškolák, trubka, slintal, dolízač, opakovací osel a ďáblův spojenec. Miki je za odměnu a Kubajs za trest, ale MÁMA SE TO NESMÍ NIKDY DOZVĚDĚT!

Když teta se strejdou přijedou, spí na gauči a Čeňka strčí do našeho pokoje. Čeněk je jen o rok starší než Kubajs – což je velká výhoda, protože si spolu hrají a mně a Mikimu dají pokoj. Jenže když jdou rodiče večer ven, zůstanou nám trpaslíci na krku, a to oba NESNÁŠÍME.

„Jakou strategii na ně, ségra, nasadíme?“ zeptal se potichu Miki.

„Můžeme je společně trochu potrápit ještě předtím, než rodiče vypadnou. Ať vědí, co je čeká, a dají nám pak pokoj,“ navrhla jsem Mikimu, podle mýho názoru, docela moudrý řešení.

„Budou vřískat,“ vyvedl mě Miki z omylu.

„Takže je ani nezavřeme do peřiňáku?“

„Ne-e,“ zavrtěl Miki hlavou.

„Ani jim nedáme špendlíky do postele?“

„Poslyš, ségra,“ podíval se na mě Miki, „jsi trochu drsná.“ Hrdě jsem zvedla bradu. Je to SUPER, když tě starší brácha pochválí. „Půjdeme na to jinak,“ řekl nakonec a otočil se k trpaslíkům.

„Poslouchejte, chytráci. Každou noc se zpod Kubajsovy postele ozývá škrábání. Takovýhle!“ Rytmicky zaškrábal nehty o dřevěnou poschoďovou postel.

„Vždycky mě to probudí a já tomu jasně řeknu, ať to dá Kubajsovi pokoj. Pak ta věc přestane škrábat. Ale jestli s vámi dvěma budou potíže, nechám to, ať se to proškrábe až do vaší postele.“

Trpaslíci utíkali žalovat, ale nebylo jim to nic platný. Rodiče k nám vedli moudrou řeč, a pak stejně odešli, a když jsme zhasli, Miki začal škrábat na Kubajsovu postel. Takový ticho, jako bylo tohle, náš pokoj ještě NIKDY nezažil. Miki je totální frajer a ZAKLÍNAČ DĚTÍ!

15. DUBNA, VELKÝ PÁTEK

POUČENÍ: Pokud uložíte malé děti ke spánku příliš brzy, vzbudí vás před šestou hodinou ranní.

„Buďte zticha!“ zakřičela jsem na ně. Jenže venku už bylo vidět a ani jeden se mě nebál. Miki spal jako zabitej a já jsem si musela vyslechnout NEJDIVNĚJŠÍ rozhovor v dějinách lidstva:

„Ty už jsi velkáč?“ zeptal se Čeněk Kubajse.

„Ne,“ zavrtěl malej brácha hlavou. „Jsem štředňák.“ Nechápu, že nedokáže normálně říct „středňák“. Loni jsem ho to učila. Zjevně to byla ZTRÁTA ČASU.

„A nejsi ještě maláč?“ ušklíbl se Čeněk.

„NE!“ vyhrkl Kubajs, protože pro středňáka je maláč téměř nadávka.

„To je dobře,“ přikývl Čeněk vědoucně. „Maláči strašně řvou. Když se hádají, ještě nedokážou říct, kdo je hloupej, a pak řvou pořád. Ale neřvou všichni. Akorát že ti, co neřvou, nejsou slyšet, protože ostatní řvou. Například když dostanou rajskou polívku a jeden řekne, že ji nechce, ostatní začnou řvát, že ji taky nechtějí. A pak úča řekne, že musí sníst aspoň půlku polívky, a už řvou i ti, co byli ještě před chvílí potichu.“

„My máme ve školce strašně malý židličky,“ prohlásil Kubajs úplně OD VĚCI. „Ale doma máme normální nábytek.“ Zvedl ruce, jako že on za to přece nemůže.

„Já už jsem velkáč,“ řekl Čeněk. „Všichni mi to pořád připomínají.“ A pak si povzdechl jako starej děda a pronesl: „Já už chodím do školky STRÁÁÁŠNĚ dlouho!“

Pak oba vstali a šli se nasnídat.

Sice si popovídali, ale každej byl očividně V JINÝM SVĚTĚ.

16. DUBNA, BÍLÁ SOBOTA

ASI MI PRASKNE ŽALUDEK! NEMŮŽU ANI DÝCHAT, protože se nemůžu přestat smát!

Dnešek byl docela fajn, ale od chvíle, kdy Miki nazval Čeňka „TY ČŮŇO“, jsem měla totální záchvat SMÍCHU!

17. DUBNA, VELIKONOČNÍ NEDĚLE

Včera se na mě máma hrozně naštvala. Dneska večer měla půlhodinovou přednášku. Trestat dítě za to, že si upevňuje zdraví SMÍCHEM, mi přijde naprosto NEMÍSTNÝ!

Bylo to takhle:

Odpoledne nám rodiče pověsili Čeňka s Kubajsem na krk. Miki je na chvíli vzal na hřiště, což bylo skvělý, protože jsem aspoň mohla zavolat KLV. Viki nebyla doma, ale Laura to zvedla. Prozradila mi, že kluci z naší třídy se zítra chystají obejít nějaký holky. Jen nevíme, jestli jsme mezi nima, a taky nevíme, jestli kvůli tomu máme být NERVÓZNÍ, nebo jestli zůstat V KLIDU. Na Velikonoční pondělí u nás ještě žádnej spolužák nebyl. Řekla jsem Lauře, že se na to zeptám Mikiho.

Pak se kluci vrátili a já na tu otázku úplně zapomněla, protože Miki vyhrabal trpaslíkům starou dětskou knížku s úkoly a začala komedie.

Na Čeňka vyšel test paměti. Byl tam nakreslenej takovej zámek a v každým okně seděla pohádková postava: trpaslík, šašek, vodník, čarodějnice, Popelka a tak dále. Čeněk si je měl zapamatovat, a když otočil stránku, byl tam stejnej zámek, ale s prázdnými okny. A Čeněk musel říct, kdo byl v kterým okně nakreslenej. Docela mu to šlo, ale najednou se úplně zasekl a strčil si DVA PRSTY DO NOSU – do každý nosní dírky jeden.

„Co to děláš?“ zeptal se ho Miki překvapeně.

„Nemůžu si vzpomenout, kdo tam bydlí.“ ukázal Čeněk na jedno z oken.

„No dobrý, ale co ty prsty v nose?“ plácl ho Miki přes ruku.

„NECH MĚ!“ obořil se na něj Čeněk a okamžitě si strčil prsty zpátky do nosu. „Bydlí tam Dlouhý, Široký a…“ Znovu ztichl. Prstama ještě víc zašťoural v nose. Měl je zastrčený tak hluboko, že mu už nebyly vidět nehty.

„Budeš mít obří dírky jako ŇEJAKÉ ČUNĚ,“ zavrtěl Miki hlavou.

Čeněk se nenechal vyvést z míry a nakonec vítězoslavně vykřikl: „Tady žije DLOUHÝ, ŠIROKÝ a i TŘIPIHLAVÝ!“

„KDOŽE?“ vypískli jsme s Mikim oba naráz a dostali jsme hysterický záchvat smíchu.

„Třipihlavý!“ trval Čeněk na svém, „ten, kterej má TŘI HLAVY. Jednu dlouhou, jednu širokou a jednu NEVÍM JAKOU!“

A tehdy Miki prohlásil: „No, TY ČŮŇO!“ a oba jsme věděli, že je to zkomolenina Čeňkova jména, která přesně zapadá do toho, jak se šťourá v nose. Čeněk se rozbrečel a běžel žalovat. Jenže my s Mikim už jsme se DUSILI smíchy a mámu málem trefil šlak.

18. DUBNA, VELIKONOČNÍ PONDĚLÍ

TOHLE MIKIMU NIKDY NEODPUSTÍM!!!

Byla to ta největší chyba na světě, že jsem se Mikiho hned nezeptala, jak to na Velikonoční pondělí chodí s holkama a klukama. Na to, že mě táta přijde polít až do postele, jsem byla jako vždy připravená. Schovala jsem si pod polštář pláštěnku a NAŠTĚSTÍ se vzbudila dost brzy na to, abych si ji stačila oblíknout. Táta mě pak polil sklenicí vody, ale já jsem zůstala suchá, HEHEHE.

Kubajs je naprostý NEMEHLO. Místo mě polil tátovi košili a musel společně s Čeňkem absolvovat potupný zaučování v polívání v kuchyni, aby neudělali na návštěvě ostudu.

Nejvíc super byl Miki, kterej mě po ránu postříkal jen trošku, protože se prej šetří na spolužačky.

Pak naši i strýček s tetou a trpaslíky konečně vypadli z bytu, protože šli polívat a vyjídat babičky, a mě čekal VEGET u naší velké telky.

Ale jakmile se všichni VYTRATILI, nastalo v bytě podivný TICHO. Určitě to každej zná. Takový ticho, který je zkrátka DIVNÝ, protože to není NORMÁLNÍ ticho, ale TOTÁLNĚ PODEZŘELÝ ticho.

„Miki?“ zavolala jsem na bratra.

Ticho trvalo ještě chvíli a pak se ozvalo známý cvaknutí kliky u dveří našeho pokoje. Poznala bych ho i o půlnoci, i kdybych byla úplně slepá a hluchá. To cvaknutí se nedá s ničím splést. Jenže to cvaknutí bylo DIVNÝ a mně se rozbušilo srdce. Co když je v bytě VRAH? Dostal Mikiho a teď jde PO MNĚ!!! „Miki, jsi tady?“ zeptala jsem se roztřeseným hlasem.

A pak jsem ucítila ČESNEK.

„NA NÍÍÍ!“ zaječeli paviáni, kteří se vyvalili z našeho pokoje, a než jsem stačila vydat hlásku, Oliver, Sam a Honza mě ODTÁHLI do koupelny, STRČILI do vany a pustili na mě LEDOVOU vodu.

OTŘESNÝ!!! NESNÁŠÍM VELIKONOCE!!!

ÚTERÝ, 19. DUBNA, KONEC PRÁZDNIN

Nakonec se ukázalo, že Miki nebyl u NĚKOLIKA spolužaček, ale jen u JEDNÝ. Nechtěně se prokecnul a já zjistila, že brácha je nejspíš ZAMILOVANEJ!!! Mlčí jako hrob, ale já chci o jeho budoucí ženě vědět VŠECHNO, takže s KLV vymyslíme plán, jak to z něj VYPÁČIT!

Příbuzní konečně vypadli a já už mám jen poslední příspěvek ohledně ČŮNI (ha ha ha!!!): Pozorováním jsem zjistila, že když si na něco nemůže vzpomenout, STRKÁ si dva prsty do nosu. Když je z něčeho nervózní, tak se TAHÁ za vlasy. Pokud si musí hrát s Kubajsem, KOULÍ při tom očima tak, že jsou mu vidět jen bělma, a je to naprosto HROZNÝ. Jakmile něco neví, tak to NEPŘIZNÁ, ale vymyslí si nějaký slovo, a když mu řekneme, že KECÁ, tak dostane takový hysterák, až všechny k smrti vyděsí, že UMŘE. Takže mu nakonec musíte říct, že má pravdu, a on toho nechá. A když si myslí, že ho nikdo nevidí, olizuje si ŽLUTEJ MAZ Z UŠÍ!!!

Takhle nějak přijdete na to, že vlastně svou rodinu milujete. Protože, jako v porovnání s ČŮŇOU je Kubajs ZLATÝ DÍTĚ.

STŘEDA, 20. DUBNA

Po prázdninách jsem se nemohla dočkat KLV, jenže Viki dneska nebyla ve škole. Mia, která bydlí hned vedle ní, všem ve třídě vykecala, že se Viki cestou do školy POZVRACELA uprostřed ulice.

„Takhle šla.“ Mia vrtěla dost PŘEHNANĚ zadkem, jako kdyby Viki měla místo těla pružinu. „Pak se najednou zastavila a PRUDCE se předklonila.“ Přitom se ohnula tak, až se jí vlasy otřely o podlahu. „Něco z ní vyletělo… no FÚÚÚJ! Byla to slizovitá kejda. Viki vyblila HNUSNEJ SLIZ.“