Leave Me Behind

Copyright © K. M. Moronova LLC, 2024

Front and inside cover illustration © K. M. Moronova

Translation © Alžběta Komrsková, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-676-5

ISBN mobi: 978-80-7689-677-2

Pro ty, kteří prahnou po násilném milostném příběhu.

PLAYLIST

Jerk – Oliver Tree

Light Em up – Fall Out Boy

Can’t Hold Us – Macklemore & Ryan Lewis

Waste – kxllswxtch

Enemy – Tommee Profitt

Ava – Famy

Brother – Kodaline

Hate Myself – NF

Fill the Void – The Weeknd, Lily Rose Depp & Ramsey

Tourniquet – Zach Bryan

Older – Isabel LaRosa

Pretty toxic revolver – MGK

I hate u, I love u – Gnash

Black Dahlia – Hollywood Undead

Bloody Valentine – MGK

I think I’m OKAY – MGK

To die for – sam smith

I am the Antichrist to you – Kishi Bashi

Animals – Maroon 5

VAROVÁNÍ

Obsah této knihy může v některých čtenářích vyvolat trauma a znepokojení. Jedná se o temnou vojenskou romanci zasazenou do fiktivního prostředí „temných složek“. Některé zbraně a mise jsou vysoce nerealistické. Některá místa a památky jsou rovněž smyšlené.

Pokud jste citliví nebo se vás mohou dotknout některá z níže uvedených témat, tuto knihu nečtěte. Tato kniha obsahuje: fyzické násilí, explicitní sexuální scény, bolest jako součást erotiky, hru s krví, morbidní humor, explicitní horor, smrt, explicitní jazyk, extrémní šikanu, obtěžování, sexuální napadení, nejistý či chybějící souhlas se sexuálním aktem, sexistické chování, válečné trauma a aspekty války, posttraumatickou stresovou poruchu, zmínky o znásilnění a neoprávněném vniknutí do domu, vraždu.

PATAGONIE

BONES

PŘED DVĚMA LETY

Abrahmovy oči jsou podlité tmavou krví. Snažím se mu rukávem setřít rudé pramínky z tváře, ale z rány na jeho skráni neúprosně stéká krev. Jeho plavé vlasy, které vždycky tak zářily, jsou nyní rudohnědé a protkané voláním smrti. Na kůži se mu lepí kamínky a prach. Zmocňuje se mě panika; jen silou vůle si zachovávám klidný, nečitelný výraz.

„B-Bonesi.“

Jeho slabé, přerývané nádechy a roztřesené prsty, které se po mně natahují, mi lámou srdce. Černé rukavice má promáčené krví. Kousnu se do spodního rtu ve snaze potlačit bolest, která mi svírá hrdlo.

„Jsem tady, Abrahme.“ Zavřu oči, abych před ním skryl své zoufalství.

„Mám…“ zakašle a mně na masce přistane sprška krve. Nehnu brvou. „S-strach.“ Jeho normálně jasně zelené oči jsou nyní kalné, nažloutlé a zalité krví, a pohasínají, jak se ho pomalu zmocňuje smrt. Rozechvěle si sundám rukavice a přitisknu chladnou dlaň k jeho tváři.

Do prdele. Neměli jsme tady být, ne takhle. Oddíl Riøt se s námi měl potkat na kontrolním stanovišti. Kde sakra jsou? Skloním se před kulkami, které se zarývají do vyprahlé země a víří prach.

V Abrahmově hrudi zeje hned vedle srdce díra a teplo z jeho těla rychle vyprchává. Do hajzlu. Zvednu hlavu a hledám skrz kouř zbytek týmu. Na mýtině leží jen tři nehybná těla nepřátel. Zabil jsem je nemilosrdně, krutě, přesně tak, jak mě učili, ale nebyli to oni, kdo zastřelil mého parťáka. Nejsou zodpovědní za jeho vyhasínající život. Kulka prošla přímo skrz neprůstřelnou vestu a musela být vyššího kalibru.

Sevřu ruce v pěst. Proč mě neposlechl? Proč nezůstal vzadu, jak jsem mu přikázal? Zatraceně.

Zbytek mého týmu opětuje palbu a zajišťuje oblast, ale už je pozdě. Viděl jsem umírat spoustu mužů. Poznám, kdy jsou zranění příliš rozsáhlá. Abrahm to nepřežije a já ho nedokážu opustit. Musím dodržet patřičné protokoly a mise ještě neskončila, ale už mi na tom nezáleží tak jako kdysi. Ne teď, když umírá. Zavřu oči a rozechvělýma rukama si pomalu stáhnu masku.

Tvář, kterou nemá nikdo znát. Chci, aby ji znal.

Sklopím zrak a pohlédnu na něj.

V Abrahmově obličeji se objeví zděšení a ustaraně svraští obočí. „Bonesi, neměl bys…“ Pokusí se natáhnout ruku a zakrýt mi tvář dlaní, ale už nedokáže ani zvednout paži. Chytím jeho padající ruku.

„Bradshaw.“

Jeho unavené oči se pomalu zavírají, ale roztáhne popraskané rty do slabého úšklebku.

„Jmenuju se Bradshaw.“ Vyjde ze mě jen šepot, ale vím, že to slyší.

Abrahm naposledy vydechne a zní to jako úlevný povzdech, ne jako poslední zvuk, který kdy vydá.

Jeho oči se dál upírají přímo na mě, kalné, ale stejně vidí až na dno mé duše.

Světlo vyhaslo.

A v mém srdci se zrodila pomsta.

JEDNA

NELL

Byla jsem přeřazena do oddílu ďáblů. Ne doslova. Ale ti chlapi k tomu mají zatraceně blízko.

Všichni členové oddílu Riøt byli zabiti před dvěma lety během mise červené úrovně v Patagonii. Všichni kromě mě. A co mi přežití přineslo, kromě pořádné dávky traumatu? Přeřazení do nejhoršího možného oddílu: Malum.

Dlouze si povzdechnu a posté se podívám na hodinky. S netrpělivým podupáváním čekám, až si řada cestujících přede mnou vytáhne zavazadla z přihrádek, abych mohla konečně opustit letadlo a dostat se na další terminál.

Prodírám se letištěm, abych chytila navazující let, a zoufale se snažím samu sebe přesvědčit, že respekt nové jednotky si získám jen krví a potem. Doufejme, že nebudou tak krutí jako Riøt, když jsem se k nim připojila.

Když nastoupím do letadla, místo u okna v mé řadě už je zabrané. Vytáhnu palubní lístek, abych zkontrolovala číslo svého sedadla. Ten kretén sedí na mým místě. Podrážděně si povzdechnu. Je to řada tří sedadel a na každém konci sedí jeden muž, což znamená, že na mě zbývá místo uprostřed. Chlapík na sedadle do uličky má na hlavě nataženou kapuci, takže mu nevidím do tváře.

I druhý z nich má na sobě černou mikinu s kapucí staženou do čela, ale zírá z okna. Svému okolí nevěnuje nejmenší pozornost. Chvíli otráveně čekám, až si mě všimne, ale lidé za mnou začínají být netrpěliví, a tak se spokojím s prostředním sedadlem. Bože, jak já nesnáším létání. Všichni jsou naštvaní, unavení a příšerně nezdvořilí.

Chlápek v uličce se ani neobtěžuje uhnout nohama nebo zvednout hlavu, a tak spolknu nadávky, které se mi derou na jazyk, a pokusím se kolem něj prosmýknout. Stehny se otřu o jeho koleno a okamžitě zalituju, že jsem na sebe ráno hodila jen tenké černé legíny. Měla jsem si radši vzít tepláky.

Když ho překračuju, chodidlem zavadím o jeho nohy a přepadnu dopředu. Můj batoh přistane na klíně chlápka u okna a ten u uličky mi jednou silnou paží podepře břicho a druhou mě chytí za vnitřní stranu stehna.

Instinktivně se mu vytrhnu a zpražím ho vražedným pohledem. Ten však nemá dlouhého trvání, protože když konečně vzhlédne, spatřím jeho nádhernou tvář. Z bledě modrých očí čiší chlad. Ostrá čelist a prázdný výraz mu na vřelosti taky zrovna nepřidávají. Pod levým okem se táhne tenká, asi třícentimetrová jizva a dodává jeho tváři unavený vzhled. Druhá protíná kořen nosu a další dvě pravou stranu spodního rtu, takže to téměř vypadá, jako by měl piercing. Napjaté svaly kolem propadlých tváří zvýrazňují jeho ostře řezané rysy. Je to bezpochyby ten nejkrásnější muž, jakého jsem kdy spatřila.

Když si uvědomím, že civilisty moje profilování nejspíš dvakrát nepotěší, vzpamatuju se.

Zhluboka se nadechnu a pomalu vydechnu.

„Díky,“ řeknu co nejležérněji, než se posadím na prostřední sedadlo. Neodpoví, jen si opře hlavu o opěrátko. Zaletím k němu pohledem a všimnu si, že zpod kapuce čouhají sluchátka s funkcí potlačení hluku. Dál se tím incidentem nezabývám. Chci jen přežít tenhle poslední let, abych se mohla vyspat, než zítra začne ta noční můra. Kluk u okna se na mě krátce usměje a podá mi batoh. „Omlouvám se,“ zamumlám, aniž bych se namáhala zvednout pohled výš než k jeho rtům.

Vytáhnu svoje vlastní sluchátka s potlačením hluku, strčím batoh pod sedadlo a uvelebím se. Přinejmenším tak, jak to jen v letadle jde. Létání nenávidím, vždycky jsem ho nenáviděla a vždycky budu. Dřív mě při nástupu do letadla svírala úzkost, ale výcvik ze mě strach z létání vymlátil.

Let do Kalifornie trvá šest hodin. Někdy během letu usnu, ale probudí mě turbulence.

Než si uvědomím, že nesedím v helikoptéře, jsem okamžitě ve střehu. Každý otřes ve vzduchu mě spolehlivě rozhodí – na lehký spánek už jsem zvyklá. Prudce zvednu hlavu a horečnatě se rozhlédnu. Pak si stáhnu sluchátka na krk a zamrkám, abych rozehnala zbytky ospalosti po krátkém šlofíku. Všichni kolem si buď tiše čtou, sledují film, nebo spí.

Oddechnu si a pohlédnu na muže u okénka. Zvědavě mě pozoruje. Když si ho konečně pořádně prohlédnu, vykulím oči. V letadle panuje šero, ale i kdyby byla naprostá tma, poznala bych, že je pohledný a, počkat… Přísahala bych, že než jsem usnula, seděl na sedadle do uličky. Zpod uhlově šedé pletené čepice čouhají černé vlasy, které ladí s tmavým obočím. Jeho oči mají tmavší, tlumenější odstín modré než předtím.

Chybí však jizva pod levým okem, přes nos i na spodním rtu.

„Omlouvám se, ale neseděl jste předtím na sedadle do uličky?“ zeptám se váhavě. Nevypadá zrovna přátelsky. Proto mě překvapí, když si mě přestane zkoumavě měřit pohledem a slabě se ušklíbne.

„Ne. To je moje dvojče,“ objasní. Jeho hlas je chraplavý a příjemný. Ani příliš vysoký, ani příliš hluboký, ale přesně uprostřed.

Jeho charisma mě zaskočí; chvíli trvá, než si uspořádám myšlenky. „Aha.“ Svraštím obočí, což ho očividně pobaví. Dvojčata? Pohledem sklouzne k mým rtům a pak se vrátí zpět k mým očím. Živí se modelingem? Klidně by mohl. Najednou jsem v pokušení klást mu otázky, které bych se normálně položit neodvážila. Je na něm něco podmanivého – ten pobavený úšklebek mě provokuje. Připomíná mi seržanta Jenkinse. Rychle ten pocit zaženu – myšlenky na Jenkinse jen probouzejí bolest hluboko v mém srdci.

„Jo, na rozdíl ode mě toho moc nenamluví.“ Mrkne. „Ale ta turbulence vás pořádně vylekala, co? Usnula jste jako dřevo s hlavou na mém rameni,“ zachechtá se a váha na mých ramenou trochu povolí.

Počkat – cože jsem?

Rozhoří se mi tváře a co nejdál se od něj odtáhnu. Najednou si připadám příliš blízko a na rozpacích. Ale není úniku, naše stehna se doslova dotýkají.

Je mi trapně. „Moc se omlouvám.“

Lehce se zasměje a pokrčí rameny. „To je v pohodě; jen jsem to nečekal. Musela jste být unavená z cestování. Nebo to byl nezvratný osud. Kam vlastně letíte?“ Když mi věnuje chlapecký úsměv, zašimrá mě v břiše. Má dlouhé a husté řasy a jeho oceánové oči jsou díky nim ještě neodolatelnější. Odhaduju, že mu je něco před třicítkou.

„Myslím, že slova nezvratný osud byste v letadle říkat neměl,“ oplatím mu flirt odkazem na film a dovolím si drobný úsměv. „Do Coronada v Kalifornii. A vy?“

Posune se, aby mi lépe viděl do tváře, a ďábelsky se mé poznámce zakření.

„Já vlastně taky. Cestuju kvůli práci, takže jsem na dlouhé lety zvyklý.“

Přikývnu, ale nezmíním, že já taky.

Vyloží si moji odmlku jako nevoli odpovědět a zamumlá: „Eren.“

„Cože?“ Zvednu k němu pohled a on se na mě znovu usměje.

„Jmenuju se Eren. Můžu vám tykat?“

„Ach. Určitě. Ráda tě poznávám, Erene. Já jsem Nellie.“ Namísto svého jména použiju přezdívku a rozpačitě mu podám ruku. Pořád si lidi podávají ruce? Jsem zvyklá salutovat. Mezi civilisty mi všechno připadá bizarní.

Jako bych snad někdy měla čas poznat, jak to ve společnosti chodí. Svou pravou tvář jsem světu ukázala, když jsem v patnácti osiřela. Tehdy jsem se dostala do spárů utajované vojenské frakce. Od té doby uplynulo deset let.

Tak se člověk dostane do společnosti elitních zabijáků. Temné složky vezmou lidi jako já, kteří udělali něco neodpustitelného, a místo aby nás hodili do vězení, využijí nás. Neexistujeme, ne oficiálně. Lidé, které jsme kdysi znali, na nás dávno zapomněli.

Jsem jen zbraň. Zuřivý pes, který utíká před nevyhnutelnou smrtící ranou.

Jsme možná to nejtemnější vládní tajemství, odvrácená strana speciálních jednotek, která odvádí všechnu špinavou práci, kterou si nikdo nechce umazat ruce. Protiteroristické akce, zahraniční boje, razie na černém trhu se zbraněmi. Posílají nás, abychom to všechno zastavili, ale sami slíznou smetanu.

Ve zkratce – jsme sebevražedné jednotky. Generály zajímá jen plnění úkolu. Na nás jim nezáleží.

Eren stiskne moji ruku a lehce s ní potřese. „Já tebe taky,“ řekne.

Opře si hlavu o opěradlo a upřeně se na mě zadívá. Jeho pohled je neústupný, pronikavý, jako by mě vyzýval, abych uhnula očima. Obvykle nevydržím oční kontakt déle než pár vteřin, ale s ním necítím potřebu uhýbat. Hledí mi do očí, jako by v nich něco hledal.

„Pěkný tetování,“ řekne s úsměvem.

Sáhnu si na krk. „Díky, pekelně to bolelo.“

„To se vsadím, ale vypadá to fakt dobře. Čeká na tebe někdo v Kalifornii?“ zeptá se troufale.

Zavrtím hlavou. Bezpochyby vidí ruměnec, který se mi rozlévá po tvářích. „Ne – jen práce. Nikoho důležitýho tam nemám.“

Ani nikde jinde.

Eren povytáhne obočí a nakloní hlavu na stranu. „Na to, abys nikoho neměla, jsi až moc pěkná.“ Dítě za námi mi kopne do sedadla a já nad Erenovými slovy zamrkám jako idiot.

Připadám mu pěkná? V armádě dostávám od chlapů jen lichotky typu „pěkná prdel“, „seš šukatelná“, „mám rád dlouhý tmavý vlasy, za který tě můžu chytit“ a „tvoje rty jsou jako stvořený k hulení čuráků“. Ale pak tu byl Jenkins, a přestože mi nikdy neřekl, že jsem krásná, rozhodně si dal záležet na tom, abych to poznala z jeho letmých pohledů a omamných polibků.

Když však myslím na seržanta Jenkinse, vidím jen krev, kterou byl zbrocený tu poslední noc. Po tom všem, čeho jsem byla svědkem v Patagonii, je obtížné vybavit si jeho nádherné blond vlasy a vzácný úsměv, který si šetřil jen pro mě.

Mrkáním rozeženu plameny, které olizují moje vzpomínky.

„Co ty?“ zeptám se. Eren má určitě rodinu, nebo přinejmenším manželku. Při té myšlence zaletím očima k jeho ruce. Nemá prsten.

„Ne. Já na vztahy nejsem.“

To vzbudí můj zájem. Je voják? Musel si všimnout mého zvědavého pohledu, jelikož se usměje.

„Jsem v armádě,“ přizná. Poznám, že o tom nechce moc mluvit, a tak nevyzvídám. Nezmiňuju, že i já jsem trénovaný zabiják. Mám zakázáno o svém novém týmu mluvit, takže to nevytahuju, ale ta myšlenka mi připomene peklo, do kterého mířím. Oddíl Malum. Jednotka temných složek, kterou nasazují, když už nemůžou poslat žádný jiný sebevražedný oddíl. Malum, který totálně podrazil Riøt, když se nedostavil na kontrolní stanoviště, než to šlo v Patagonii celé do háje.

„Děkuji za vaši službu, pane,“ řeknu s úšklebkem. Očima mu probleskne zájem a koutky rtů mu zacukají v úsměvu. Nemůže to být někdo, na koho bych narazila na základně, že ne? O tom silně pochybuju. Normálně bych s kolegy ve zbrani neflirtovala, protože to vždycky končí špatně, ale chlapi, se kterými obvykle pracuju, nevypadají jako z titulní stránky časopisu. Jsou zvrácení a smrtící, stejně jako já.

Myslím, že tenhle je v pohodě. Kromě toho není šance, že by patřil k temným složkám. Nemá v sobě potřebnou tvrdost.

Eren se zasměje a zavrtí hlavou. „Jsem jen nízko postavený důstojník. Jé, hele, Bradshaw je vzhůru,“ zamumlá a podívá se za mě. Otočím se na muže vedle sebe, jehož stehno se dotýká mého. Znovu se setkám s těma ledově modrýma očima a děsivou jizvou pod tím levým. Končí těsně pod dolním víčkem, ale nezdá se, že by mu překážela. Měl štěstí, že ho ta čepel minula.

Jenkins takové štěstí neměl. Při vzpomínce na krev prýštící z jeho hrudi se zachvěju. Sevřu ruce na stehnech v pěst a pokusím se vytěsnit z hlavy poslední vzpomínky na něj. Měla bych si ho pamatovat jako vojáka, kterým byl, ne jak vypadal, když jsem ho opustila na bojišti. Řekl mi, abych ho tam nechala, a já to udělala. Uposlechla jsem jeho poslední rozkaz.

To mě pronásleduje nejvíc – výraz v jeho očích, když si uvědomil, že ho tam nechám, přesně jak mi rozkázal. Rezignovaně zatnul zuby a usmál se.

Ta bolest nikdy nepomine, jen roste.

Přinutím se uvolnit prsty.

Bradshaw na mě pohlédne s ledovým klidem. Nezájem, který z toho týpka čiší, je neskutečný. Není pochyb o tom, že jsou to dvojčata, ale když je teď oba vidím zblízka, jejich oči mají různé odstíny modré a jejich osobnosti by nemohly být protikladnější. Jako oheň a led.

„Nellie.“ Podám mu ruku jako předtím Erenovi, ale Bradshaw si mě jen přeměří tím bezcitným pohledem. Ani nevypadá, že by byl v pokušení s ní potřást. Ježíši, co to s ním je?

Eren mě šťouchne do ramene. „Chová se jako kretén ke všem, neber si to osobně.“ Bradshaw neodpoví. Dokonce ani nevypadá, že by se ho to dotklo. Jednoduše si znovu nasadí sluchátka a zavře oči. Jeho dlouhé řasy rámují bledou pokožku. Prohlížím si ho o chvíli déle, než bych měla, kochám se jeho éterickými rysy. Pak obrátím svou pozornost zpět k Erenovi, který se na mě zakření. „Nechceš se k nám večer přidat na pár drinků? Nebo už máš plány?“

On mě zve ven? Srdce se mi zatřepotá v hrudi. Ve skutečnosti je jen jeden člověk, na kterého opravdu nechci před zítřkem narazit. Říká se mu Bones. Povídá se, že je nejkrutějším mužem v temných složkách. Zjevně rád láme lidem hrudní koše a doslova z nich vytahuje srdce. Občas kosti. Odtud taky to znepokojivé krycí jméno.

Naneštěstí bude v oddíle Malum mým parťákem a já si nejsem jistá, jestli to přežiju.

Ale Eren Bones není. Tím jsem si jistá. A jestli mám příštích pár měsíců trpět, proč se trochu nepobavit?

Úsměv mu oplatím.

„Jasně. Jen nemůžu zůstat moc dlouho. Brzo ráno něco mám,“ řeknu co nejležérněji. Žilami se mi rozlévá adrenalin při pomyšlení, že bych si mohla užít ještě jednu poslední noc svobody. A možná přemluvit Erena k jednorázovce.

Jeho úsměv je smrtící. „Ani ve snu by mě nenapadlo zdržovat někoho tak milého jako ty.“

---

Ukáže se, že bar je ve skutečnosti plnohodnotný noční klub. Ne nechutný, jako ty na malém městě, ale ten typ, kde u vchodu stojí vyhazovači a kontrolují rezervace a seznamy hostů.

Zaplatím řidiči taxíku a chvíli zírám na budovu. Hudba duní tak hlasitě, že ani venku není téměř slyšet slova. Neměla bych se prostě vrátit do hotelu? Zvažuju to, ale Eren už na mě čeká a volá moje jméno.

Legíny a upnuté tričko, které jsem na sobě měla v letadle, mi připadaly do baru vhodné, ale teď mám pocit, že mezi mladšími ženami v krátkých topících a minišortkách vyčnívám. Ne že bych si s sebou něco takového vůbec zabalila. Vzala jsem si jen to nejnutnější; nevlastním víc než tři civilní outfity. Tohle je poprvé po dlouhé době, co jsem se dostala ze základny. V temných složkách si člověk moc svobody neužije. Jsme něco mezi trestanci a armádními vlčáky.

Eren na mě čeká na okraji chodníku. „Tady jsi. Vážně jsem myslel, že pokud si tu na tebe nepočíhám, odpískáš to.“ Mrkne a já se vzmůžu jen na rozpačitý úsměv.

„Napadlo mě to.“

Zachechtá se a vede mě přímo ke dveřím. Pohlédnu na frontu naštvaných lidí čekajících u vchodu. Jejich netrpělivost a vztek jsou téměř hmatatelné. Taky nesnáším, když se někdo cpe před ostatní. Vyhazovač na mě vrhne nevrlý pohled, ale Eren na něj kývne a on mě bez řečí pustí dovnitř.

Podle vzhledu bych Erena netipovala na někoho, kdo vymetá kluby.

„Byla jsi tu někdy?“ zeptá se a položí mi paži kolem ramen. Po páteři mi přeběhne mráz a srdce se mi rozbuší. Zavrtím hlavou a on se samolibě ušklíbne. „Připrav se na pořádnou jízdu.“

Vstoupíme do hlavního sálu. Je tu tma a obličeje lidí jsou sotva rozeznatelné. Modrá a fialová světla problikávají v rytmu dunící hudby a mně se žilami rozlévá vzrušení. Ve vzduchu se vznáší pára, do stínů se zařezávají světla reflektorů a mě do nosu praští silný odér alkoholu.

Na podobném místě jsem nebyla od dvaadvaceti, ale tenhle podnik je mnohem, mnohem luxusnější.

Eren se na mě usměje, očividně potěšený mým ohromeným výrazem. Zakřičí: „Jdu pro pití!“

„Přines mi neotevřenou plechovku!“ překřičím hudbu. V očích mu zlověstně blýskne.

„Chytrá holka.“ Mrkne a zmizí v davu kolem baru.

Se smíchem zavrtím hlavou. Jsem zvědavá, jak tenhle večer dopadne. Jednorázovka, která by trochu otupila hrany toho, co mě čeká zítra, by mi rozhodně nevadila. Eren vypadá jako ten typ chlapa, který nezávazné románky umí. V naší profesi to není špatná vlastnost. Naše životy jsou pomíjivé a jsme neustále na cestách. Já jsem však v utajení; vztah mít nemůžu, ani kdybych chtěla.

Vypadá to, že Eren si na drinky ještě chvíli počká. Přimhouřenýma očima sleduju, jak se snaží upoutat pozornost barmana, ale kolem je tolik lidí, kteří křičí a mávají kartami, že jeho brzkému návratu moc velké šance nedávám. Přelétnu pohledem moře lidí, kteří se tlačí na tanečním parketu a kroutí se do rytmu hudby. Parket se nachází uprostřed klubu a kolem dokola jsou místa na sezení, kde si lidé můžou odpočinout a napít se. Hlasité dunění basů mi vibruje hluboko v kostech. Sama pro sebe se usměju a protlačím se do masy opilých, zpocených těl. Tam, kde nikdo neuvidí, jak se bavím.

Je to nezvyklý pocit, být na místě, kde člověka nikdo nezná. Kde ho nikdo nesoudí za to, že se uvolní.

Nenuceně tančím už víc než deset minut, když vtom začne hrát klubový remix „Hey Mama“ od Davida Guetty a dav kolem propukne v nadšený jásot. Ten pocit je opojný a srdce mi slabě buší v hrudi. Nechávám se unášet jejich nadšením, pohupuju se do basů a vlním boky v rytmu písně.

S těžkými víčky a zvednutou bradou zaletím pohledem ke vzdálené stěně klubu. Opírá se o ni Bradshaw. Ruce má založené na hrudi a je celý v černé, kapuci stále staženou do tváře. Na okamžik na něj dopadne záblesk fialového světla, osvětlí ty ledové oči a odhalí, že se upírají přímo na mě, jako by celou dobu sledoval, jak pohupuju boky. Předtím jsem si tetování na jeho krku nevšimla, ale teď, když na něj dopadá světlo, nejde přehlédnout inkoust, který kopíruje a zvýrazňuje jeho dokonalou čelist.

Hledí na mě jako hladový muž, který zvažuje odporný čin. Je mi jasné, že se mu hlavou nehoní jediná nevinná myšlenka.

Všechny instinkty ve mně bijí na poplach, ale nedokážu odvrátit zrak. Fascinuje mě. Dokonce mě děsí, a to dokážu zabít chlapa v pěti vteřinách.

Z jeho upřeného pohledu mě mrazí, ale nepřestávám tančit. Pár vteřin mu intenzivní pohled opětuju, abych ukázala, že se ho nebojím, a pak se záměrně otočím jinam, jako by mě vůbec neokouzlil.

Jak jsem mohla zapomenout na psychopatický dvojče? okřiknu se v duchu a protočím panenky. Odmítám mu dát najevo, že se mnou jeho upřený pohled něco dělá. Máma vždycky říkala, že mě přitahují špatní kluci. Pochybuju ale, že tušila, že jednou budu na takové, co mají zjevné psychické problémy. Na ty, o kterých se člověk při zpovědi radši ani nezmiňuje – s temnou minulostí a nezpracovanými emocemi.

Zvědavě a možná lehce škádlivě k němu zvednu oči a zjistím, že na mě stále upřeně hledí. Je mu úplně jedno, že mu pohled opětuju. Jeho troufalost ve mně zažehne žár. Zatímco dál tančím, jako by se nechumelilo, pohupuju boky a zvedám ruce nad hlavu jako všichni ostatní, nevypadá ani trochu vyvedený z míry. Ale všimnu si, že si zatíná prsty do paže a kouše se do spodního rtu.

Aha. Takže jeho zdi přece jen nejsou nedobytné.

Zatímco dál tančím, někdo ke mně zezadu přistoupí a lehce mi přejede konečky prstů po bocích v nevyřčené otázce. Usměju se a místo odpovědi přitisknu zadek k erekci v jeho kalhotách.

Jo, už je to nějaká doba, co jsem byla v takovýmhle klubu. Kde je vzduch prosycený chtíčem a alkoholem. Kde se člověka dotýkají cizí ruce v naději, že jim to dovolí.

Můj nový taneční partner okamžitě zareaguje a sladí se s rytmem mých pohybů. Zatímco se pohupujeme, zarývá mi prsty do pasu; jeho dech se s každým beatem zrychluje. Na chvíli se úplně zapomenu, opřu se o pevné svaly za sebou a vychutnávám si vůni kolínské, která mi stoupá do nosu.

Ohlédnu se na místo, kde stál Bradshaw, ale je pryč. Vzhledem k erekci, která se mi zarývá do zadku, mě to nijak zvlášť netrápí, ale dlouho nad tím, kam zmizel, přemýšlet nemusím.

„Hej! Co to děláš?“ zakřičí muž za mnou vztekle. Jeho tělo se odlepí od mého a chladný vzduch mi okamžitě zkazí náladu.

Hudba duní tak hlasitě, že mi téměř pumpuje krev žilami namísto srdce. Otočím se a spatřím Bradshawa, jak odstrkuje chlapa, se kterým jsem tančila. Ten chvíli vypadá, že mu to oplatí, ale stačí jediný pohled na jeho hrozivou postavu a rozmyslí si to. Jen zakleje a zmizí v davu.

Zamračím se a křiknu: „Co máš za problém?“

Bradshaw stočí pohled zpátky ke mně, stejně chladný jako předtím, ale tentokrát v něm zahlédnu stopu zájmu. „Jsi tady s náma,“ promluví poprvé za celou dobu a na vteřinu jako by všechno kolem ztichlo. Jeho hlas se mi rozléhá hlavou, přestože nekřičel. Chci ho slyšet znovu.

Nejsem si jistá jeho záměry, a tak jen polknu a rozhodnu se nechat to plavat.

Začne hrát další písnička, remix „Summertime Sadness“ od Lany Del Rey. Znovu se začnu hýbat do rytmu, ale nespouštím z Bradshawa oči. Jeho ledový pohled se třpytí v rytmu blikajících světel. Má rozšířené chřípí a zatíná čelist.

Otočím se k němu zády, abych se vyhnula jeho upřenému pohledu, a nechám své tělo znovu najít rytmus. Bože, doufám, že si Eren s tím pitím pospíší.

Na bocích ucítím mozolnaté ruce. Nemusím se otáčet, abych poznala, že patří Bradshawovi. Jsou tvrdé a neústupné, stejně nekompromisní jako on sám, a přesto smyslnější než jakékoliv ruce, které se mě kdy dotýkaly. Možná je to tou zlobou za nimi. Intenzitou v jeho sevření. Když mi zaryje prsty do kůže, polije mě horko.

Moje zrádné tělo se instinktivně roztéká do pevných linií jeho hrudi. Svaly, které cítím pod mikinou, mě příjemně překvapí. Je stejně jako jeho bratr v armádě? Otřu se o něj zadkem a usměju se, když zjistím, že mu stojí.

Jednu ruku položí na moje vlnící se boky, prstem vklouzne pod mé tričko a lehce mě pohladí po kůži, jako by se ptal na svolení. Na rty se mi dere úsměv. Sklouznu rukou k té jeho a posunu ji o kousek výš, aby pochopil, že mi jeho zkoumání vůbec nevadí.

Bradshaw se temně zasměje, tak potichu, že ho téměř neslyším. Ten zvuk je tak lačný, že musím stisknout stehna k sobě, abych se ovládla.

Ty kráso. Kdo to je?

DVĚ

NELL

Vtěch okamžicích s ním zapomínám na okolní svět. Tančíme, jako by se naše těla znala už roky. Obklopí mě jeho vůně a já ji plnými doušky vdechuju. Voní jako svěží les – ráno, než se usadí mlha.

Ústy se dotkne mého ramene a já si skousnu ret, abych zahnala myšlenky, které mi víří hlavou. Jdi do toho, je to tvoje poslední volná noc na kdovíjak dlouho.

Na začátku další písničky se objeví Eren se dvěma drinky v ruce. Šibalsky se na nás zazubí. Překvapí mě, že když nás spolu vidí tančit, spíš než žárlivě vypadá pobaveně. Přestanu tančit a tváře mi zahoří rozpaky.

Eren mi podá vinný střik v plechovce – neotevřený, jak slíbil – a sám si dlouze lokne ze své plechovky, než zahlaholí: „Ty jsi vytáhla Bradshawa na parket? Krucinál, jak jsi to dokázala? Popadla jsi ho za ptáka nebo co?“ Bradshaw se nesměje. Ani já ne. Eren se svému vtípku zachechtá za nás.

„Nevadí ti, že spolu tančíme? Trochu jsem –“

Eren mi skočí do řeči: „Na rovinu přiznávám, že jsem doufal, že to vy dva dneska dáte dohromady.“ Prohnaně se na mě zaculí. Proč si připadám zneužitá? To já měla využít jeho. Když spatří obavy v mých očích, svraští obočí. „Má to s ženami těžký… však víš, protože je kretén. Říkal jsem si, že byste si mohli rozumět.“ Říká to tak nevinně, že se na něj nemůžu zlobit. Ne, když mají stejný rozkošný obličej. Proč bych se měla starat o to, co se ukrývá pod ním?

„To mi povídej. Třeba by mu prospělo chovat se trochu normálně,“ opáčím. Bradshawovy prsty se mi při té poznámce zaryjí do boků. Ohlédnu se na něj přes rameno. Jen na vteřinu ke mně sklouzne pohledem – jeho výraz nic neprozrazuje – a pak se znovu obrátí na svého bratra.

Původně jsem šla po Erenovi, ale lhala bych, kdybych tvrdila, že mě teď víc nezajímá Bradshaw. Něco na něm je. Za tím nečitelným výrazem se schovávají tajemství a démoni. Ukrývá v sobě něco zničeného a polámaného.

S povzdechem si otevřu vinný střik a hodím ho do sebe. Bradshaw mezitím přejde ke svému bratrovi a prohodí s ním pár slov. Přes hlasitou hudbu však neslyším, o čem se baví. Pak se udiveně zadívají na prázdnou plechovku, kterou mačkám v rukou.

„Co? Čekali jste, že budu usrkávat?“ Odmítám se stydět za to, že umím pít.

Eren se zasměje a poplácá Bradshawa po zádech. „Vy dva odsud klidně zmizte. Jsem si jistej, že vás brzo doženu,“ mrkne na nás. Když se setkám s Bradshawovým pohledem, v uších mi začne šumět krev.

„Zmizte odsud?“ hlesnu, aniž bych mluvila na někoho konkrétního. Sex na jednu noc, na který jsem se těšila, vypadá slibně, jen ne s klukem, se kterým jsem původně počítala, ale s jeho šíleným bratrem.

Bradshaw na svého bratra kývne a Eren mi na rozloučenou vtiskne polibek na čelo. Počkat. Bradshaw mě vede k východu, kde je větší klid, ale začnu zpomalovat.

Tázavě na mě pohlédne. Led v jeho očích povolil a mě napadne, jestli proto, že oba víme, kam dnešní večer směřuje.

„Pojďme ke mně na hotel,“ navrhnu troufale. Taky ho přinutím, aby se nejdřív nahlásil na recepci, než ho vezmu nahoru. Opatrnosti není nikdy dost. Viděla jsem tolik krimi dokumentů, že by z toho každý rozumný člověk začal být paranoidní, ačkoliv jsem sama trénovaná zabít chlapa víc způsoby, než je zdrávo. Bradshaw je jeden z mála, před kterými se mám na pozoru.

Poprvé se usměje a je to pohled pro bohy. Zároveň to z něj dělá ještě větší záhadu.

„Proč ne,“ řekne Bradshaw a věnuje mi další líný úsměv. Páni. Je to ten typ chlapa, kvůli kterému bych si vzala třídenní dovolenou, jen abych s ním mohla šoustat dvaasedmdesát hodin v kuse.

Když mě vezme za ruku a vyvede z klubu, zahoří mi tváře. Dojdeme na potemnělé parkoviště a Bradshaw nasedne na sportovní motorku. Přinutím se potlačit úsměv, který se mi dere na rty. Ten chlap je plný překvapení. Podá mi svou helmu a já povytáhnu obočí.

„Vezmi si ji,“ řekne ostře, téměř podrážděně, jako by ho popudilo, že bych se mohla vůbec starat o to, že on ji mít nebude.

Kretén. Narazím si helmu na hlavu a posadím se za něj. Ovinu paže kolem jeho širokého trupu a propletu si prsty na jeho břiše. Nejedu na motorce poprvé, ale i tak mi s Bradshawem za řídítky poskočí srdce. Vyrazí šílenou rychlostí vpřed. Možná mě chce vystrašit, ale já se jen usměju a opřu si tvář o jeho záda.

Zamrazí mě vědomí, že tohle může být úplně naposledy, kdy si dopřeju nějaké potěšení. Ale zařídím, aby to bylo zatraceně nezapomenutelné. Takhle vzrušená jsem nebyla od chvíle, kdy mě po přestupu k Riøtu přimáčkl seržant Jenkins ve sprchách ke stěně.

Nahlásíme se na recepci a bez zbytečných řečí zamíříme do mého pokoje. Z jeho mlčení mi naskakuje husí kůže. Když kartou odemykám dveře, cítím na sobě žár jeho pohledu.

Položím peněženku na stolek u dveří a hlavou mi probleskne prchavá myšlenka, že je to možná naprosto pitomý nápad. Přiznávám, že s úplně cizím člověkem jsem ještě nikdy nespala. Když mě však dlaněmi pohladí po břiše a přitáhne si mě na širokou hruď, všechny obavy se rozplynou. Vykulím oči. Už si stačil svléknout mikinu a jeho břišáky schovává jen tenké tričko. Skloní hlavu a něžně mě políbí na klíční kost. Na kůži mě zahřeje jeho dech.

Otočí mě tváří k sobě a skloní se pro polibek. Otevřu ústa, abych něco řekla, než se na to vrhneme, ale ztěžka si povzdechne a věnuje mi významný pohled. Jeho jizvy jsou takhle zblízka zřetelnější a červené. Čerstvé. Možná rok staré. Maximálně dva.

„Nejsem tady, abych tě poznal.“ Jeho hlas je příkrý. Lhostejný.

„Ach… promiň. Nedělám tohle často, takže…“ Odmlčím se a sklopím zrak. Zalije mě spalující stud. Je absolutně nemilosrdný.

Bradshaw nakloní hlavu a jemně mi zvedne bradu. Chladně mi hledí do očí, jako bych byla jen jídlo, které chce pozřít a pustit z hlavy. Pohledem sklouznu k jeho uším. Uprostřed každého má dva černé kroužky. „Povedu tě,“ zamumlá a políbí mě na rty.

Na rozdíl od jeho povahy jsou jeho rty ty nejměkčí, jaké jsem kdy políbila. Obklopí mě svěží vůně lesa a já okamžitě zapomenu na okolní svět.

Není to romantický polibek, o kterém lidé sní. Je vášnivý a dychtivý. Bradshaw mě navede k posteli a shodí mě na pokrývky. Polibek nabere na intenzitě a naše jazyky se agresivně setkají. Jeho zuby na sebe nenechají dlouho čekat. Když mě kousne do spodního rtu, zasténám.

Odtrhne se ode mě, aby si svlékl tričko, a odhodí ho na podlahu. Měřím si ho přimhouřenýma očima a kochám se ostrými úhly jeho těla. Je poseté jizvami. Vsadila bych se, že je taky v armádě. Ty dlouhé rýhy vypadají na rány od armádních nožů, aspoň soudě podle jejich hloubky. Kulky po sobě zanechaly hvězdicovité jizvy. Chci se ho na ně zeptat. Chci slyšet jeho historky. Ale zjevně si nechce povídat a nejspíš to tak bude nejlepší. Stejně zítra odjíždím. A tak ho jen mlčky obdivuju a nechám si jeho pohyby vyhnat ty myšlenky z hlavy.

Bradshaw očima vyhledá ty moje a pomalu si svlékne kalhoty. Sklouznu rukou k pasu svých kalhot, ale zastaví mě.

„Rád to dělám sám,“ přizná s temným úšklebkem.

Polknu a snažím se zachovat klid, přestože moje tělo je všechno, jen ne klidné. Toužebné pulzování mezi nohama stačí k tomu, abych se na posteli zoufale svíjela, ale líbí se mi pomalé tempo, které nasadil. Rád tomu velí a nějaké mojí deprivované části to zjevně připadá erotické.

Vysvobodí svoje péro ze zajetí trenek a hodí na přikrývku kondom, aby byl po ruce, až na to budeme chtít skočit.

Očima se zastavím na jeho ohromující délce. Upřímně, nic menšího jsem ani nečekala. Kreténi jsou z nějakého důvodu vždycky obdaření.

Bradshaw obrátí svou pozornost zpátky ke mně. Pomalu mi vyhrne tričko a líbá mě po břiše až k ňadrům. Rozepne mi podprsenku a spolu s tričkem mi ji přetáhne přes hlavu. Bez námahy mi stáhne legíny a vzápětí i kalhotky. Z chladného vzduchu se mi postaví bradavky. Jednu políbí a druhou jemně polaská dlaní.

Zatímco mi hněte prsa a nemilosrdně krouží jazykem kolem mé bradavky, svíjím se pod ním slastí. Dlouhým údem se otře o mou vlhkou štěrbinu a dráždí mě, dokud mu nezarývám nehty do hebké kůže na zádech. S hrdelním zamručením mi sáhne mezi nohy a dvěma prsty začne kroužit kolem mého klitorisu. Prohnu se v zádech a on si mě přitáhne blíž k hrudi. Ztěžka oddechuje a zasypává můj krk polibky.

Lehce zapumpuje boky, otře se penisem o mé břicho a navlhčí mi kůži preejakulátem. Panebože. Natáhne se pro kondom, vloží si ho mezi bílé zuby, a aniž by přerušil oční kontakt, pomalu roztrhne obal.

A najednou jsou kondomy sexy.

Bradshaw si na škubající péro navlékne kondom, s úšklebkem se natáhne a strčí do mě dva prsty. Když začne třít moje vnitřní stěny, překvapeně zasténám. Prstí můj bod G a s úsměvem sleduje, jak prosím, aby nepřestával. Než stačím vyvrcholit, prsty vytáhne a ukáže mi důkaz mého vzrušení.

„Vidíš, jak jsi mokrá pro úplně cizího chlapa? Hodná holka. Budeš pro mě křičet? Byl bych rád, kdyby ano,“ zašeptá, ale jeho hlas není konejšivý. Je sexy a děsivý. Dominantní.

Kdo to sakra je? podivím se znovu.

Přiloží péro k mému vchodu a začne mě dráždit, zasune ho jen po špičku a zase ho vytáhne. Cítím, jak se pro něj roztahuju, a on s každým dalším přírazem proniká hlouběji.

Zakňučím a ten zvuk přitáhne jeho pozornost zpátky k mým rtům. Skloní se ke mně a zašeptá proti mým rtům: „Mám to rád tvrdý.“ Soustředěně se mračí a jeho přírazy jsou tak bolestně pomalé, že mimoděk pohybuju boky ve snaze dostat ho hlouběji.

Mezi nohama mi při jeho slovech zatepá a přikývnu, opilá touhou.

Ucítím na rtech jeho úsměšek a vzápětí zalapám po dechu, když mě převalí na bok. Klekne si mezi moje stehna, zvedne mi pravou nohu a opře si ji o hruď. Ještě že jsem tak ohebná, jinak by to pěkně bolelo. Jeho krutý úsměv mi napovídá, že ho napadlo to samé.

„Kurva, máš dokonalý tělo.“

Jednou rukou mě chytí za stehno a tu druhou mi položí na bok. Pak nemilosrdně přirazí. Okamžitě vykřiknu a rychle si přitisknu dlaň ke rtům, abych výkřik zadusila. Stenům to však na hlasitosti neubere. Bradshaw mě s tlumeným hekáním šuká tvrději, než jsem kdy zažila. Jeho svaly jsou napjaté a pracují s neuvěřitelnou lehkostí. Je to bůh v lidském těle.

Ty bezcitné oči na mě nestoudně hledí a vychutnávají si, jak se moje tvář kroutí na pomezí rozkoše a bolesti. Na vteřinu zastaví, aby mě přetočil na břicho, a pak do mě znovu pronikne, sjede dlaní po celé délce mé paže a sevře prsty kolem mého zápěstí. Když zavrtí boky a pérem podráždí mou kundičku, zasténám. Zcela mě vyplňuje, až do nejhlubších částí mého podbřišku, a je to zatraceně příjemné.

Tak příjemné, že málem nepostřehnu, že mi zvedl zápěstí nad hlavu a přišpendlil ho k přikrývce, zatímco druhou rukou mě popadl pod krkem. Zalapám po dechu, polekaná jeho dominancí, ale přirazí boky a moje výdechy se rychle promění ve výkřiky rozkoše.

Přiráží rychleji, dokud nejsme oba zpocení, a pak zpomalí, úplně ho ze mě vytáhne, jen aby znovu přirazil tak silně, že pokaždé vykřiknu, znovu a znovu, dokud se mi oči neobrací v sloup. Lapám po dechu a křičím, jako by to byl můj první sex.

„Panebože!“ vykřiknu, když se mi roztřesou boky a udělám se na jeho péro. Nepřestává. Cítím, jak se blíží další orgasmus. Nejsem si jistá, kolik toho ještě vydržím.

Bradshaw sklouzne rukou z mého krku na ústa, nacpe mi mezi rty dva prsty a vydechne mi do ucha: „Jaký bůh? Dneska v noci křičíš jenom pro mě. Žádný bůh nebude svědkem toho, co z tebe udělám.“ Při jeho slovech rozechvěle stisknu víčka a přisaju se k jeho prstům.

Zasměje se a buší do mě silněji. Znovu vykřiknu, sevřu pokrývku v pěstech a zakousnu se do jeho prstů. Se zasténáním mi je vytáhne z pusy a natočí mi hlavu tak, aby mě mohl políbit. Strčí mi jazyk do úst a zmocní se mých rtů. Zatímco ochutnáváme jeden druhého, naše horké dechy se mísí. Přírazy zrychlují a zadrhává se mu dech. Celým mým tělem pulzuje orgasmus, který mnou prošlehne jako plamen.

Když se pár vteřin po mně udělá taky, pevně sevřu pokrývku v rukou. Zatímco ve mně tepe jeho překrvené péro, přimáčkne boky k těm mým a ovine paže kolem mé hrudi. Jeho úd mě naplňuje až po děložní hrdlo a s každým trhnutím jeho boků zapulzuje. Nikdy jsem se necítila tak plná a uspokojená. Secvakne zuby a ještě párkrát hekne, než na mně ochabne.

Naše nádechy zpomalí a on nás převalí na bok. Tiskne si mě k hrudi, stále hluboko ve mně. Nedivila bych se, kdyby během toho divokého sexu praskl kondom. Na něžná objetí obvykle nejsem – to měl dovolené jen Jenkins –, ale vzhledem k tomu, že je tohle moje poslední noc rozkoše, zavřu oči a užívám si to.

Bradshaw mě palcem několikrát líně pohladí po boku, než mi vtiskne polibek na rameno. Pomalu ho ze mě vytáhne a já se náhle cítím prázdná. Chci si s ním povídat a aspoň trochu ho poznat, ale stačí mi jediný pohled na jeho chladné rysy a kousnu se do jazyka. Jako lusknutím prstů najednou opět působí odtažitě.

Udělali jsme, kvůli čemu jsme přišli. Má to vepsané ve tváři.

Jasně. Naladím se na stejnou vlnu.

S upřímným úsměvem vstanu a projdu kolem něj do koupelny. „Byl to dobrej sex. Cestu ven znáš,“ řeknu s co největším odhodláním v hlase. Raději budu při loučení ta chladná já než on.

Nějakým zázrakem se udržím a neohlédnu se. Na ty ledové oči a dechberoucí tvář nikdy nezapomenu. Za těmi jizvami se ukrývá milion otázek a příběhů, které nikdy neuslyším.

Zavřu za sebou dveře do koupelny, pustím vodu, a když vzduch naplní pára, vklouznu do sprchy.

Byla to fajn noc. Zítra budu opět zabiják. Shodím roucho beránčí a budu sama sebou. Ale dneska jsem se bavila, pomyslím si, zatímco si mydlím kůži. Přestože si nezasloužím věci, které mi přinášejí radost, ráda bych si myslela, že by moji padlí spolubojovníci chtěli, abych si naposledy užila, než se vrátím do krve a bláta.

Zatímco si myju vlasy, zavržou dveře. Opláchnu si obličej a otřu si oči. Když je otevřu, poskočí mi srdce a potichu zalapám po dechu.

Bradshaw je ve sprše se mnou a sleduje mě nečitelným pohledem.

„Co tady ještě děláš?“ zeptám se, ale nevyzní to tak krutě, jak jsem zamýšlela.

Povytáhne koutek úst a opře se dlaní o stěnu za mnou. „Tohle bylo poprvý, co mě někdo vykopl, a nelíbilo se mi to.“

Odfrknu si a obrátím oči v sloup. Jeho úsměv se jen rozšíří.

„Musím brzo vstávat, takže…“

Vybuchne smíchy, což mě upřímně šokuje. Popravdě jsem si myslela, že se tenhle chlap jednoduše smát neumí. Sevřu ruce spuštěné podél těla v pěst, a zatímco naslouchám jeho chraplavému smíchu, hrudí se mi rozlévá teplo. Možná proto, že i když je to cizí člověk, poznám, že je ten smích vzácný. Nepoužívaný.

„A je to tady zas. Není mi to příjemný.“

Odvrátím se, ale chytí mě za bradu a tvrdě mě políbí. Když se odtáhne, v očích se mu třpytí zvědavost a pečlivě si prohlíží mou tvář.

„Myslela jsem, že tady nejsi, abys mě poznal,“ odseknu.

Skloní se a přejede mi jazykem po krku až na rty. Několikrát mě políbí a zamumlá: „Zeptej se mě na něco.“

Mezi stehny se mi znovu rozlévá horkost. Dovolím mu, aby mě navedl ke stěně. Dál mi olizuje klíční kost, ochutnává mou vlhkou pleť a rukama bloudí po mém těle.

Potlačím sten a prohlásím: „Vlastně jsem byla docela hladová a chtěla jsem se umýt, než si skočím do toho bistra, co jsme minuli cestou sem.“

Bradshaw se odtáhne a změří si mě přimhouřenýma očima, jako by mi nedokázal přijít na kloub. Ale usměje se.

„Sakra. Další odmítnutí,“ zamumlá a povytáhne obočí. „Chceš společnost?“

Neodolám.

„Jasně.“

TŘI

NELL

Bradshaw do noční atmosféry nonstop bistra dokonale zapadá. Jeho černé oblečení působí ponuře a kapuci má opět staženou do čela, kam patří.

Poděkuju servírce, která mi právě přinesla šálek kávy a ztracená vejce. Bradshaw si objednal sklenici pomerančového džusu a snídaňové burrito.

Je jedna hodina ráno. A to jsem chtěla jít brzo spát. Ale nevadí mi, že budu zítra unavená. Tahle noc je mnohem, mnohem lepší, než jsem doufala. Už dva roky jsem nic podobného necítila. A touha, aby mi znovu na někom záleželo, je bolest, se kterou se ještě nechci smířit. Budu se hřát v jeho přítomnosti tak dlouho, jak jen to půjde.

Od příchodu do bistra jsme si neřekli ani slovo. Bradshaw na mě zírá, jako by se mi snažil přijít na kloub. Aspoň už mě nepropaluje zlostným pohledem.

Dám si do kafe dvě kostky cukru a tři smetánky z bílé misky na stole. Bradshaw si ukousne burrita a slastně zavře oči.

„Až tak dobrý?“ podotknu pobaveně a nakrojím vejce, nedočkavá zažít stejné nebe v hubě.

Přikývne. „Nejlepší ranní burrito, co jsem měl.“

Zasměju se. „Kolik jsi jich měl?“

Pokrčí rameny. „Tohle je první.“

„Nikdy sis neskočil pozdě v noci na jídlo?“

Zavrtí hlavou a do očí se mu pomalu vkrade ta prázdnota. „Jako dítě jsem nesměl v noci ven. A do armády jsem šel mladej.“ Nerozvádí to.

S námahou polknu. Já to věděla. Vyhýbej se tématu práce.

„Proč? Byli na tebe a Erena rodiče hodně přísní?“ zeptám se, než si strčím sousto do pusy. Jakmile se mých chuťových pohárků zmocní holandská omáčka, zavřu oči. Lahoda.

Vzhlédne a ušklíbne se.

„Brzo jsme osiřeli. Erenovi u pěstounů prošlo všechno. Zamykali jenom mě, protože si mysleli, že někomu ublížím, pokud k tomu dostanu příležitost.“

Zamrznu uprostřed pohybu.

„Ublížil bys?“

Bradshaw si mě zkoumavě prohlédne a nakonec řekne: „Možná. Vždycky jsem byl tak trochu divný dítě.“

Já taky, chci přiznat, ale slova mi odumřou na jazyku.

„Hm, to je zvláštní,“ poznamená a jeho ledové oči potemní.

„Co?“

„Tohle je ta část, kdy by ses mě měla začít bát.“

Usrknu kávy a rozhlédnu se po prázdném bistru. Pak se očima vrátím k němu. „Neděsíš mě.“ Děsí, ale jen trochu.

Pokusím se vzpomenout si, co mi nahání strach.

„Já se nebojím ničeho.“

Table of Contents

PLAYLIST

VAROVÁNÍ

PATAGONIE

JEDNA

DVĚ

TŘI