Vždycky budeme mít léto

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Jenny Hanová

Vždycky budeme mít léto – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Romana Bičíková

© 2011 by Jenny Han

Published by arrangement with Folio Literary Management, LLC.

Translation © Romana Bičíková, 2020

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-7544-969-6

ISBN e-knihy 978-80-7544-982-5 (1. zveřejnění, 2020)

Mým dvěma Emily:

Emily van Beeková, jsi pro mě symbolem všeho dobrého.

Emily Thomasová Meehanová, doufám, že spolu zůstaneme navždycky

Miluju vás, vaše holka

Když jsem byla malá, každou středu jsme si s mamkou večer pouštěly staré muzikály. Byla to naše tradice. Občas se k nám na chvíli připojil i taťka nebo Steven, ale spíš jsme to většinou byly jen my dvě, schoulené na gauči pod dekou a s mísou sladko-slaného popcornu. Každou středu. Dívaly jsme se na filmy jako Obchodník s hudbou, West Side Story, Setkáme se v St. Louis. Ty se mi líbily. Pak Zpívání v dešti, které se mi líbilo moc. Ale žádný z těch muzikálů jsem nemilovala tolik jako Bye Bye Birdie. Ten jsem měla ze všech nejradši. Dívala jsem se na něj pořád dokola, tolikrát, kolikrát to mamka byla schopná vydržet. A stejně jako předtím Kim MacAfeeová jsem chtěla nosit řasenku a rtěnku a vysoké podpatky a mít ten „šťastný pocit, že jsem dospělá žena“. Chtěla jsem slyšet od kluků uznalé hvízdání a vědět, že patří mně. Chtěla jsem vyrůst a být jako Kim, protože té se to všechno povedlo.

A pak, když byl čas jít spát, jsem si před zrcadlem v koupelně s plnou pusou pasty zpívala jednu z písniček z toho filmu: „Milujeme tě, Conrade, ó ano. Milujeme tě, Conrade, na věky věků.“ Zpívala jsem procítěně, z hloubi svého osmi, devíti, desetiletého srdce. Ale nezpívala jsem pro hlavního hrdinu filmu Conrada Birdieho. Zpívala jsem pro toho svého Conrada. Conrada Becka Fishera, kluka mých dětských snů.

V životě jsem doopravdy milovala jen dva kluky – a oba se příjmením jmenovali Fisher. Jako první to byl Conrad, kterého jsem milovala tak, jak můžete někoho milovat, jen když jste zamilovaní poprvé. Je to láska, která nezná nic jiného a ani nechce – je závratná a bláznivá a prudká. Takovou lásku vážně zažijete jen jednou.

A pak byl Jeremiah. Když jsem se podívala na Jeremiaha, viděla jsem minulost, přítomnost a budoucnost. Neznal jen tu holku, kterou jsem bývala dřív. Znal i tu holku, kterou jsem byla právě teď, a stejně mě miloval.

Mé dvě největší lásky. Myslím, že jsem vždycky věděla, že ze mě jednou bude Belly Fisherová. Jen jsem neměla tušení, že se to seběhne zrovna takhle.

Kapitola jedna

Když je zkouškové a vy se už pět hodin v kuse učíte, potřebujete k přežití noci tři věci: tu největší ledovou tříšť, co se dá sehnat, napůl třešňovou, napůl colovou. Kalhoty od pyžama tak seprané, že je látka tenká jako papír. A konečně pauzy na tanec. Spoustu tance. Když se vám začnou klížit oči a jediné, po čem toužíte, je svalit se do postele, pomůže vám jedině taneční přestávka.

Byly čtyři ráno a já se učila na poslední zkoušku prvního ročníku na Finchově univerzitě. S Anikou Johnsonovou, mojí novou nejlepší kamarádkou, a Taylor Jewelovou, mojí starou nejlepší kamarádkou, jsme rozbily tábor ve studovně na mojí koleji. Letní prázdniny už byly za rohem, skoro jsem je cítila na jazyku. Ještě pět dní. Odpočítávala jsem je už od dubna.

„Vyzkoušej mě,“ poručila mi ochraptělým hlasem Taylor.

Otevřela jsem sešit na náhodné stránce. „Definuj pojmy anima a animus.“

Taylor se kousla do spodního rtu. „Dej mi nápovědu.“

„Ehm… zkus to přes latinu,“ navrhla jsem jí.

„Jakou latinu? Já jsem na latinu nechodila! Copak v tom testu bude i latina?“

„Ne, jen jsem se ti snažila napovědět. Protože v latině končí mužská jména na -us a ženská na -a, a anima je ženský archetyp a animus je mužský archetyp. Už to chápeš?“

Taylor vzdychla. „Ne. Asi tu zkoušku nedám.“

Anika zvedla oči od svého sešitu. „Možná ji dáš, když si přestaneš furt s někým psát a začneš se učit.“

Taylor ji probodla nasupeným pohledem. „Pomáhám ségře naplánovat naši slavnostní snídani na konec školního roku, tak musím bejt na příjmu.“

„Na příjmu?“ Anika se tvářila pobaveně. „Jako doktor ve službě?“

„Jo, jako doktor,“ odsekla Taylor.

„Takže co to bude, palačinky, nebo wafle?“

„Abys věděla, tak francouzský tousty.“

Všechny tři jsme chodily na stejný kurz psychologie. Já a Taylor jsme na zkoušku měly jít zítra, Anika den po nás. Anika byla vedle Taylor na univerzitě moje nejbližší kamarádka. Taylor byla od přírody soutěživá, takže na moje přátelství s Anikou docela žárlila, i když by to nikdy v životě nepřiznala.

Moje kamarádství s Anikou bylo jiné než to s Taylor. Anika byla uvolněná a pohodová. Nikdy nikoho neodsuzovala. Ale hlavně mi dávala možnost být jiná. Neznala mě celý život, takže na mě nekladla žádné nároky, neměla žádné předsudky. Dávala mi tím takovou volnost. A byla úplně jiná než moje kamarádky ze střední. Pocházela z New Yorku, její tatínek byl jazzový hudebník a maminka spisovatelka.

O pár hodin později se začalo rozednívat, vycházející slunce zalévalo studovnu namodralým světlem. Taylor měla hlavu na stole, zatímco Anika upírala pohled do prázdna a vypadala jako zombie.

Zmačkala jsem dva papíry do kuličky a hodila jednu po každé z mých kamarádek. „Taneční pauza!“ zatrylkovala jsem a zmáčkla na počítači tlačítko play. Vesele jsem se zavrtěla na židli.

Anika se na mě zamračila. „Jak můžeš být tak čilá?“

„To proto,“ tleskla jsem do dlaní, „že za pár hodin bude po všem.“ Zkoušku jsem dělala až v jednu odpoledne, takže jsem měla v plánu se jít ještě na pokoj trochu prospat a pak se po probuzení ještě chvíli učit.

Sice jsem zaspala, ale stihla jsem se probudit tak, abych si mohla dát ještě hodinové opáčko. Neměla jsem čas zajít si do jídelny na snídani, a tak jsem si jen v automatu koupila plechovku třešňové coly.

Test byl přesně tak obtížný, jak jsem čekala, ale byla jsem si docela jistá, že dostanu minimálně dvojku. Taylor zase měla pocit, že určitě nepropadla, což bylo dobré. Obě jsme byly na nějaké oslavování moc unavené, a tak jsme si jen plácly a vydaly se každá svojí cestou.

Já jsem zamířila zpátky do svého pokoje, odhodlaná minimálně do večeře spát, ale když jsem otevřela dveře, zjistila jsem, že v mojí posteli spí Jeremiah. Ve spánku vypadal navzdory lehkému strništi pořád jako malý kluk. Ležel natažený na přehozu, nohy mu visely přes okraj postele, k hrudi si tiskl mého plyšového ledního medvěda.

Zula jsem se a vlezla si k němu. Jeremiah se zavrtěl, otevřel oči a řekl: „Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděla jsem.

„Jak to šlo?“

„Docela dobře.“

„Fajn.“ Pustil Peprminta Juniora a přivinul si mě k sobě. „Přinesl jsem ti půlku svýho sendviče od oběda.“

„To je milý.“ Zabořila jsem hlavu pod jeho rameno.

Jeremiah mi vtiskl polibek do vlasů. „Přece nenechám svoji holku hladovět.“

„Neměla jsem jen snídani,“ namítla jsem. Ale pak mi došlo: „A oběd.“

„Chceš ten sendvič teď? Mám ho v tašce.“

Když jsem se nad tím tak zamyslela, vlastně jsem měla docela hlad, ale taky jsem padala únavou. „Možná pak,“ vydechla jsem a zavřela jsem oči.

Jeremiah znovu usnul a já taky. Když jsem se probudila, venku byla tma, Peprmint Junior ležel na zemi a Jeremiah mě objímal oběma rukama. Pořád ještě spal.

Začali jsme spolu chodit hned na začátku čtvrťáku. Ačkoli „chodit“ mi nepřipadalo jako to správné slovo. Prostě jsme byli spolu. Stalo se to tak rychle a hladce, že jsem měla pocit, jako by to tak bylo odjakživa. V jednu chvíli jsme byli kamarádi a hned nato jsme se líbali, a než jsem se nadála, hlásila jsem se na stejnou univerzitu, kam chodil on. Přesvědčovala jsem samu sebe i všechny okolo (včetně jeho, včetně – a především – mojí mámy), že je to dobrá škola, jen pár hodin od domova a vůbec dává smysl se přihlásit právě sem, a že si podám klidně přihlášky i jinam. A všechno to byla pravda. Ale nejdůležitější pro mě bylo prostě mu být nablízku. Chtěla jsem s ním být pořád, ne jenom v létě.

A teď jsme tu vedle sebe leželi na posteli v mém kolejním pokoji. Jeremiah chodil do druháku a já právě dokončovala prvák. Bylo šílené, jak daleko jsme došli. Znali jsme se celý život a svým způsobem to bylo pořádné překvapení – ale na druhou stranu se to zdálo nevyhnutelné.

Kapitola dvě

Jeremiahovo univerzitní bratrstvo pořádalo závěrečný večírek. Za týden se všichni rozjedeme pryč na prázdniny a do kampusu se vrátíme až na konci srpna. Léto jsem vždycky měla ze všeho nejradši, ale teď, když jsem konečně jela domů, to byl trochu hořkosladký pocit. Už jsem si zvykla potkávat se každé ráno s Jeremiahem v jídelně na snídani, ráda jsem s ním pozdě večer chodila prát prádlo do domu jejich bratrstva. Jeremiah uměl moje trička skládat jako nikdo jiný.

To léto měl nastoupit na další stáž ve firmě svého táty a já si našla brigádu jako servírka v rodinné restauraci jménem Behrs, stejně jako loni. Měli jsme v plánu se tak často, jak to jen půjde, scházet v domě na pláži v Cousins Beach. Minulé léto jsme se tam nedostali ani jednou. Oba jsme měli moc práce. Já jsem si brala co nejvíc směn, abych si vydělala na školné. Ale celou dobu jsem se cítila tak podivně prázdná. Bylo to první léto, kdy jsem ani jednou nejela do Cousins Beach.

Venku poletovalo pár světlušek. Už se stmívalo, ani nebylo moc vedro. Vzala jsem si boty na podpatku, což byla blbost, protože jsem se taky na poslední chvíli rozhodla, že nepojedu autobusem, ale půjdu pěšky. Zničehonic mě totiž napadlo, že to je možná na dlouhou dobu naposled, co jen tak půjdu za takhle příjemného večera přes kampus.

Pozvala jsem na párty i Aniku a naši kamarádku Shay, ale Anika měla večírek se svojí taneční skupinou a Shay už měla všechny zkoušky hotové a odletěla domů do Texasu. Taylor šla na akci svého univerzitního sesterstva, takže se mnou taky nešla. Byla jsem sama se svýma obolavělýma nohama.

Napsala jsem Jeremiahovi, že už jsem na cestě a že jdu pěšky, takže mi to bude ještě chvíli trvat. Neustále jsem se musela zastavovat a upravovat si boty, protože se mi zařezávaly do pat. Podpatky jsou pitomé, rozhodla jsem.

Na půl cesty k domu bratrstva jsem ho spatřila sedět na naší oblíbené lavičce. Když mě uviděl, vyskočil na nohy. „Překvápko!“

„Nemusels mi chodit naproti,“ odpověděla jsem, ale měla jsem ohromnou radost, že to udělal. Sedla jsem si na lavičku.

„Sekne ti to,“ pochválil mě.

Dokonce i teď, po dvou letech vztahu, jsem vždycky zčervenala, když něco takového řekl. „Děkuju,“ špitla jsem. Měla jsem na sobě letní šaty, které mi půjčila Anika, bílé s malinkými modrými kytičkami a volánkovými ramínky.

„Ty šaty vypadají trochu jako ze Za zvuků hudby, ale víc sexy.“

„Děkuju,“ zopakovala jsem a v duchu dumala, jestli v těch šatech opravdu vypadám jako Fräulein Maria? To neznělo moc dobře. Radši jsem si volány na ramínkách trochu uhladila.

Nějací kluci, které jsem neznala, se zastavili, aby se pozdravili s Jeremiahem, ale já zůstala sedět na lavičce, aby si moje nohy trochu odpočinuly.

Jakmile odešli, zeptal se mě: „Můžeme?“

Zaúpěla jsem. „Strašně mě bolí nohy. Podpatky jsou na nic.“

Jeremiah si dřepl. „Tak naskoč, děvče.“

S hihňáním jsem si mu vylezla na záda. Když mi říkal „děvče“, vždycky mě to svádělo k hihňání. Nemohla jsem si pomoct. Bylo to vtipné.

Jeremiah se zvedl a já se ho chytila rukama kolem krku. „Přijede v pondělí tvůj táta?“ zeptal se mě cestou přes hlavní nádvoří.

„Jo. Pomůžeš nám, že jo?“

„Ale no tak. Nesu tě přes celej kampus. To ti musím pomáhat i se stěhováním?“

Napřáhla jsem se k pohlavku a Jeremiah uhnul hlavou. „No jo, tak jo,“ řekl.

Pak jsem mu pusou zaprděla na krk a on vyjekl jako malá holka. Celou cestu na večírek jsem se smála jako smyslů zbavená.

Kapitola tři

Dveře domu Jeremiahova bratrstva byly dokořán a na trávníku před ním už lelkovala spousta lidí. Všude kolem byly nahodile rozvěšené řetězy vánočních světýlek – od poštovní schránky přes verandu, a dokonce i podél chodníčku ke dveřím. Na trávníku byly tři nafukovací bazénky a lidé si v nich hověli, jako by to byly vířivky. Kluci kolem pobíhali s vodními pistolemi a stříkali si navzájem do pusy pivo. Některé holky na sobě měly jen bikiny.

Seskočila jsem z Jeremiahova hřbetu na trávu a sundala si boty.

„Docela se to zelenáčům povedlo,“ zhodnotil Jeremiah uznale dětské bazénky. „Máš s sebou plavky?“

Zavrtěla jsem hlavou.

„Mám se zeptat, jestli některá z holek nemá jedny navíc?“ nabídl se.

„Ne, dík,“ vyhrkla jsem spěšně.

Jeremiahovy kamarády z bratrstva jsem už dřív potkala, protože jsem za ním chodila do jejich domu, ale holky jsem tu moc neznala. Většina z nich patřila do sesterstva Zeta Fí, které mělo s Jeremiahovým bratrstvem něco jako družbu. To znamenalo, že spolu pořádali různé akce a párty a tak. Jeremiah chtěl, abych do Zeta Fí vstoupila, ale to jsem odmítla. Řekla jsem mu, že si nemůžu dovolit členské poplatky ani platit navíc za ubytování v domě sesterstva, ale spíš šlo o to, že jsem se chtěla kamarádit s různými typy holek, ne jen s těmi ze sesterstva. Chtěla jsem si vysokoškolskou zkušenost užít naplno, tak jak mi to vždycky kladla na srdce máma. Taylor tvrdila, že Zeta Fí je pro děvky a holky, co jen vymetají pařby, na rozdíl od jejího sesterstva, které je prý mnohem víc na úrovni a exkluzivnější. A taky víc zaměřené na dobročinnost, dodala Taylor po chvíli přemýšlení.

Jeremiah se zdravil a objímal s holkami ze sesterstva. Zdravily i mě a já je taky pozdravila a pak jsem vyšla do Jeremiahova pokoje, abych si u něj nechala tašku. A cestou zpátky dolů jsem ji uviděla.

Lacie Baroneová na sobě měla těsné džíny, hedvábné tílko a červené lodičky z pravé kůže, ale i s podpatky měla nanejvýš metr šedesát. Bavila se s Jeremiahem. Byla to předsedkyně sesterstva Zeta Fí a chodila do třeťáku – o rok výš než Jere a o dva výš než já. Tmavě hnědé vlasy měla zastřižené do načechraného mikáda a byla hodně drobounká. A kdybyste se zeptali kohokoli, řekl by vám, že je zatraceně sexy. Podle Taylor jela po Jeremiahovi. Řekla jsem jí, že je mi to jedno, a byla to pravda. Proč by mi to mělo vadit?

Samozřejmě že se Jeremiah bude holkám líbit. Byl to ten typ kluka, po kterém jdou všechny. Ale ani tak krásná holka jako Lacie se nevyrovnala tomu, co bylo mezi Jeremiahem a mnou. Byli jsme pár už dlouhé roky předtím, než jsme spolu doopravdy začali chodit. Znala jsem ho líp než kdokoli jiný a on mě taky. Věděla jsem, že by se Jeremiah na jinou holku ani nepodíval.

V tu chvíli si mě všiml a zamával na mě. Došla jsem k nim a řekla jsem: „Ahoj, Lacie.“

„Čau,“ odpověděla.

Jeremiah si mě k sobě přitáhl. „Lacie pojede na podzim studovat do Paříže,“ pověděl mi a otočil se na ni. „My chceme do Evropy vyrazit příští léto a pořádně si to tam projet.“

Lacie si srkla piva. „To je super. Jaký země?“

„Určitě Francii,“ odpověděl Jeremiah. „Belly mluví plynně francouzsky.“

„Zas tak plynně ne,“ bránila jsem se zahanbeně. „Měla jsem fráninu na střední.“

„Jo, mně to taky nejde,“ usmála se Lacie. „Já tam hlavně chci jet a cpát se sýrem a čokoládou.“

Na někoho tak drobného měla hodně zastřený hlas. Napadlo mě, jestli třeba nekouří. Znovu se na mě usmála a já si pomyslela, že se Taylor spletla. Je to milá holka.

O pár minut později si odešla pro pití, a tak jsem to řekla i Jeremiahovi. „Je milá.“

Jeremiah pokrčil rameny. „Jo, je v pohodě. Chceš něco k pití?“

„Jasně,“ kývla jsem.

Vzal mě kolem ramen a odvedl mě na gauč. „Počkej tady a nikam nechoď. Hned jsem zpátky.“

Sledovala jsem ho, jak se prodírá davem, a dmula se pýchou, že je můj. Můj kluk, můj Jeremiah. První kluk, vedle kterého jsem kdy usnula. První kluk, kterému jsem kdy vyprávěla, jak jsem v osmi letech omylem nachytala svoje rodiče, jak to dělají. První kluk, který šel a koupil mi ibalgin, protože jsem měla fakt silné menstruační bolesti. První kluk, který mi lakoval nehty na nohou, který mi držel vlasy, když jsem se opila před jeho kamarády a pak jsem zvracela, první kluk, který mi napsal milostný vzkaz na bílou tabuli před mým pokojem na koleji.

JSI MILK DO MÉHO SHAKE
na věky věků. S láskou J.

První kluk, který mi kdy dal pusu. Můj nejlepší kamarád. Bylo mi to čím dál jasnější. Přesně takhle to mělo vždycky být. On byl ten pravý. Můj jediný.

Kapitola čtyři

Později večer se tancovalo.

Visela jsem Jeremiahovi kolem krku a kolem nás duněla hudba. Cítila jsem, jak mi tělem proudí krev, posilněná alkoholem a tancem. V místnosti bylo plno lidí, ale když se na mě Jere podíval, existoval pro mě jen on. Jen on a já.

Sklonil se a zastrčil mi za ucho neposlušný pramen vlasů. Pak řekl něco, co jsem nezachytila.

„Cože?“ zakřičela jsem.

„Nikdy si nestříhej vlasy, jo?“ odpověděl on.

„Ale já musím! Jinak bych vypadala – jako čarodějnice.“

Jeremiah si ukázal na ucho. „Neslyším tě!“

„Čarodějnice!“ Zakývala jsem hlavou, až se mi vlasy rozlétly kolem obličeje, a dělala jsem, jak míchám něco v kotlíku a ďábelsky se chechtám.

„Jako čarodějka se mi líbíš,“ řekl mi Jeremiah přímo do ucha. „Tak si ty vlasy jen zastřihuj?“

„Slibuju, že si nebudu stříhat vlasy,“ hulákala jsem přes hudbu, „když se ty vzdáš toho svýho snu o plnovousu.“

Jeremiah už od Díkůvzdání mluvil o tom, jak si nechá narůst vousy, protože se s pár kamarády ze střední vsadili, kdo bude mít delší plnovous. Řekla jsem mu, že to ani omylem, protože by mi moc připomínal mého tátu.

„Promyslím to,“ opáčil a políbil mě.

Byl cítit pivem a já nejspíš taky.

Pak si nás všiml Jeremiahův kamarád z bratrstva jménem Tom – z důvodu, který jsem neznala, přezdívaný Červeňák – a vyřítil se na Jeremiaha jako býk při koridě. Nesl si petlahev piva a na sobě měl jen spodky. A nebyly to ani boxerky, ale fakt těsné bílé slipy. „Od sebe, od sebe!“ povykoval.

Začali spolu blbnout, a když Jeremiah chytil Toma pod krkem, Tom máchl rukou a polil pivem mě i Aničiny šaty.

„Sorry, sorry,“ zamumlal. Když se Tom opil, vždycky všechno opakoval dvakrát.

„To nic,“ opáčila jsem, vyždímala si lem šatů a snažila se nedívat na spodní polovinu jeho těla.

Šla jsem si šaty vyčistit do koupelny, ale tam byla fronta, a tak jsem zamířila do kuchyně. Na kuchyňském stole lidi dělali body shoty, Jeremiahův kamarád Luke zrovna olizoval sůl z pupíku nějaké zrzky.

„Nazdar, Isabel,“ pozdravil, když mě uviděl.

„Ehm, ahoj, Luku,“ řekla jsem. Pak jsem zahlédla, že nějaká holka právě zvrací do dřezu, a tak jsem radši zase vypadla.

Rozhodla jsem se zkusit koupelnu v patře. Na vrcholku schodů jsem se musela protáhnout kolem líbající se dvojice a omylem jsem tomu klukovi šlápla na ruku. „Moc se omlouvám,“ vyhrkla jsem, ale zdálo se, že si toho stejně vůbec nevšiml, protože druhou rukou rejdil té holce pod trikem.

Konečně jsem se dostala do koupelny. Zamkla jsem za sebou dveře a vydechla si úlevou. Tahle kalba byla ještě divočejší než obvykle. Byl konec školního roku, všichni už měli zkoušky za sebou, a tak se nejspíš chtěli pořádně odvázat. Byla jsem ráda, že Anika nemohla přijít. Tohle nebyl její styl – a můj taky ne.

Vymáčkla jsem si do dlaně trochu tekutého mýdla a snažila se vyčistit fleky na šatech. Někdo vzal zvenčí za kliku. „Moment,“ houkla jsem.

Stála jsem a mnula látku šatů a zaslechla jsem, jak se holky před koupelnou baví. Nejdřív jsem jejich hovor moc nevnímala, ale pak jsem zaslechla Laciin hlas. „Dneska je k sežrání, co?“

Někdo jí odpověděl: „To on je vždycky.“

„To jo, sakra,“ blábolila Lacie.

Druhá holka řekla: „Fakt závidím, žes ho klofla.“

„Co se stane v Cabo, zůstane v Cabo,“ zatrylkovala Lacie.

Zničehonic se mi zamotala hlava. Opřela jsem se o dveře, abych nespadla. Nemohla přece mluvit o Jeremiahovi. To prostě nebylo možné.

Někdo zabouchal na dveře, až jsem nadskočila.

Bez rozmýšlení jsem je otevřela. Lacie si při pohledu na mě připlácla ruku na pusu. To, jak se tvářila, bylo horší než rána pěstí do břicha. Fakt mě to bolelo. Ostatní holky lapaly po dechu, ale já je nevnímala. Jako ve snách jsem kolem ní a jejích kamarádek prošla do chodby.

Nemohla jsem tomu věřit. To nemohla být pravda. Můj Jere by to neudělal.

Vešla jsem do jeho pokoje a zamkla za sebou. Sedla jsem si na jeho postel, přitiskla si kolena k hrudi a v duchu si opakovala Laciina slova. Co se stane v Cabo, zůstane v Cabo. To, jak se Lacie tvářila, jak ostatní holky lapaly po dechu. Přehrávala jsem si to v duchu jako film, pořád dokola. Jak se s ní dnes večer bavil. Jak pokrčil rameny, když jsem řekla, že je milá.

Musela jsem zjistit pravdu. Od Jeremiaha.

Vydala jsem se ho hledat. Cítila jsem, jak se můj šok mění ve vztek. Prodírala jsem se davem. „Hele!“ ohradila se nějaká opilá holka, když jsem jí šlápla na nohu, ale ani jsem se nenamáhala s omluvou.

Našla jsem ho venku, jak popíjí pivo se svými kumpány z bratrstva. „Musím s tebou mluvit,“ oznámila jsem mu ze dveří.

„Hned přijdu, Bells,“ odpověděl.

„Okamžitě.“

Kluci se začali pochechtávat. „Ale ale, někdo tu má průšvih,“ šklebili se. „Fisher je podpantoflák.“

Čekala jsem.

Jeremiah si nejspíš všiml, jak se tvářím, protože za mnou vešel dovnitř a následoval mě po schodech do svého pokoje. Zabouchla jsem za námi dveře.

„Co se děje?“ zeptal se mě ustaraně.

Skoro jsem vyprskla. „Tys měl o jarních prázdninách něco s Lacie Baroneovou?“

Jeremiah zbledl jako stěna. „Cože?“

„Měl jsi s ní něco?“

„Belly…“

„Já to věděla,“ vydechla jsem. „Já to věděla.“

I když jsem to ve skutečnosti nevěděla. Neměla jsem ani ponětí.

„Počkej, Belly, počkej.“

„Na co mám čekat?“ ječela jsem „Panebože, Jere. Krucinál.“

Už jsem se neudržela na nohou. Svezla jsem se na podlahu.

Jeremiah si klekl vedle mě a chtěl mi pomoct vstát, ale já se po něm ohnala. „Nesahej na mě!“

Sedl si ke mně, hlavu svěšenou mezi koleny. „Belly, to bylo, když jsme se rozešli. Nebyli jsme spolu.“ Probodla jsem ho pohledem.

Ten náš takzvaný rozchod trval sotva týden. A pro mě to ani nebyl opravdový rozchod. Vždycky jsem měla za to, že se k sobě zase vrátíme. Celý ten týden jsem probrečela, zatímco on se na Cabo San Lucas líbal s Lacie Baroneovou.

„Vždyť jsi věděl, že jsme se nerozešli! Věděl jsi, že to nebylo doopravdy!“

„Jak jsem to měl vědět?“ zaskučel zoufale Jeremiah.

„Když jsem to věděla já, měl jsi to vědět taky!“

Jeremiah ztěžka polkl, až se mu rozhoupal ohryzek. „Lacie za mnou celej tejden dolejzala. Nechtěla mi dát pokoj. Přísahám, že jsem s ní nic mít nechtěl. Prostě se to stalo.“ Odmlčel se.

Stačilo mi slyšet jeho slova a cítila jsem se pošpiněná. Znechucená. Nechtěla jsem si je představovat, nechtěla jsem na to myslet. „Buď zticha,“ zasyčela jsem. „Nechci nic slyšet.“

„Byla to chyba.“

„Chyba? Ty tomu říkáš chyba? Chyba byla, když jsi nechal moje žabky ve sprše, takže začaly plesnivět a já je musela vyhodit. To byla chyba, ty hajzle.“ Rozbrečela jsem se.

Jeremiah mlčel. Jen seděl se svěšenou hlavou a nechal si moje nadávky líbit.

„Ani pořádně nevím, kdo vlastně jsi.“ Můj žaludek udělal kotrmelec. „Je mi zle. Asi budu zvracet.“

Jeremiah mi podal koš, který měl u postele, a já začala zvracet, dávila jsem se a z očí mi tekly slzy. Jeremiah se mě snažil hladit po zádech, ale já ucukla. „Nesahej na mě,“ mumlala jsem. Otřela jsem si pusu hřbetem ruky.

Nedávalo mi to smysl. Nic z toho. Tohle nebyl ten Jeremiah, kterého jsem znala. Můj Jeremiah by mi nikdy takhle neublížil. Nikdy by se na žádnou jinou holku ani nepodíval. Můj Jeremiah byl silný a věrný a pevný jako skála. Tohohle kluka jsem neznala.

„Omlouvám se,“ řekl mi. „Moc mě to mrzí.“

Teď už brečel i on. To je dobře, pomyslela jsem si. Jen ať tě to bolí stejně, jako to bolí mě.

„Chci k tobě bejt upřímnej, Belly. Už nechci mít žádný tajnosti.“ To už se doopravdy sesypal, brečel jako želva.

Strnula jsem.

„Já jsem se s ní vyspal.“

Než jsem si stihla uvědomit, co dělám, moje ruka vyletěla a dala mu facku. Vší silou, které jsem byla schopná. Ani jsem o tom nepřemýšlela, prostě jsem to udělala. Moje dlaň mu na pravé tváři nechala zarudlý otisk.

Zírali jsme na sebe. Nemohla jsem uvěřit, že jsem mu jednu vlepila, a on taky ne. Šokovaně vykulil oči a já se nejspíš tvářila stejně. Ještě nikdy předtím jsem nikoho neudeřila.

Jeremiah si tvář promnul. „Moc se omlouvám.“

Rozplakala jsem se ještě usedavěji. Myslela jsem si, že se líbali, že se trochu osahávali. To, že by spolu spali, mě ani ve snu nenapadlo. Byla jsem tak blbá.

„Nic to neznamenalo,“ přesvědčoval mě Jeremiah. „Přísahám, že to nic nebylo.“

Pokusil se mě vzít za paži, ale ucukla jsem. Otřela jsem si slzy. „Možná, že pro tebe sex nic neznamená,“ sykla jsem. „Ale pro mě něco znamená a tys to věděl. Všechno jsi zničil. Už ti nikdy nebudu věřit.“

Snažil se mě k sobě přitáhnout, ale já ho odstrčila. „Říkám ti, že to s Lacie nic neznamenalo,“ zkoušel to zoufale.

„Ale pro mě to něco znamená. A pro ni očividně taky.“

„Já do ní nejsem zamilovanej!“ vykřikl Jere. „Jsem zamilovanej do tebe!“

Doplazil se ke mně a objal mě kolem kolen. „Neodcházej,“ škemral. „Prosím, nechoď pryč.“

Pokoušela jsem se ho setřást, ale měl moc velkou sílu. Držel se mě pevně, jako by se topil a já byla záchranný kruh.

„Strašně moc tě miluju,“ řekl a celý se chvěl. „Vždycky jsem miloval jen tebe, Belly.“

Chtěla jsem řvát a brečet a nějak se z toho všeho vymotat. Ale nevěděla jsem jak. Sklopila jsem k němu oči a měla jsem pocit, že jsem z kamene. Ještě nikdy mě takhle nezklamal. A to, že to udělal zrovna teď, bylo o to těžší, protože jsem to nečekala. Nemohla jsem uvěřit, že sotva před pár hodinami mě nesl na zádech přes kampus a já ho milovala víc než kdy dřív.

„Nemůžeme to vrátit zpátky,“ prohlásila jsem. A řekla jsem to proto, abych ho ranila. „To, co jsme měli, je pryč. Dneska jsme o to přišli.“

„Ale ne,“ zoufal si Jeremiah. „Vím, že to můžeme vrátit zpátky, vím to.“

Zavrtěla jsem hlavou. Oči se mi znovu zalily slzami, ale už jsem nechtěla brečet, hlavně ne před ním. Ani s ním. Nechtěla jsem se cítit smutná. Nechtěla jsem cítit nic. Otřela jsem si tváře a vstala jsem. „Jdu pryč.“

Jeremiah se roztřeseně postavil. „Počkej!“

Odstrčila jsem ho a popadla z jeho postele svoji tašku. A pak jsem vylétla ze dveří, seběhla schody a pádila ven. Utíkala jsem celou cestu na autobusovou zastávku, podpatky mi na chodníku cvakaly. Málem jsem zakopla a upadla, ale nakonec jsem doběhla na zastávku a naskočila do autobusu, právě když se chystal zavřít dveře za posledním člověkem. Odjeli jsme. Ani jsem se nepodívala, jestli Jeremiah běžel za mnou.

Moje spolubydlící Jillian už ten den odjela domů na prázdniny, takže jsem alespoň měla celý pokoj pro sebe a mohla jsem se o samotě vybrečet. Jeremiah mi neustále posílal zprávy a snažil se mi dovolat, takže jsem si vypnula telefon. Před spaním jsem ho ale ještě jednou zapnula, abych se podívala, co mi napsal.

Strašně se za sebe stydím.

Prosím, mluv se mnou.

Miluju tě a vždycky budu.

Rozbrečela jsem se ještě víc.

Kapitola pět

Když jsme se v dubnu rozešli, bylo to jako blesk z čistého nebe. Jistě, tu a tam jsme se trochu nepohodli, ale tomu se ani nedalo říkat hádka.

Jednou třeba Shay pořádala párty v domě své babičky. Pozvala kupu lidí a řekla mi, že s sebou můžu vzít i Jeremiaha. Plán byl, že se vyfikneme do plesového a budeme celou noc tančit na verandě. Všichni tam měli spát, Shay tvrdila, že ten víkend bude paráda. Byla jsem hrozně ráda, že mě pozvala. Pověděla jsem o tom Jeremiahovi a ten opáčil, že jejich bratrstvo ten víkend hraje fotbal proti jinému, ale že já mám určitě jet. „A nemůžeš ten zápas prostě vynechat? Vždyť je to stejně jen přátelák, co nic neznamená.“ Bylo to ode mě jízlivé, ale myslela jsem to vážně, a taky jsem to řekla.

„Ne!“