Přeložila Veronika Volhejnová

The Last Death of the Year

Copyright © 2025 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

Sophie Hannah asserts the moral right to be identified as the author of this work.

This edition was published in 2025.

Translation entitled POSLEDNÍ SMRT ROKU

Copyright © 2025 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-284-1168-8

Pro Alexe Michaelidese, mého báječného kamaráda,

který je stejný superfanoušek Agathy jako já.

Jeho dychtivé očekávání mých poirotovských příběhů

a upřímné potěšení z nich, když konečně vyjdou,

patří k mým oblíbeným důvodům, proč je píšu.

PROLOG

Novoroční

předsevzetí

Dřív než jsem kohokoli z obyvatel toho domu se třemi jmény pořádně znal, dozvěděl jsem se, jaká si dávají předsevzetí do nového roku 1933. A mohu vám říct, že je to velmi dobrý způsob, jak někoho poznat. Pokud si přejete seznámit se s někým hlouběji nebo rychleji, pak je 31. prosinec perfektní den na první setkání: hned se dozvíte, kterého zvyku se chce zbavit, nebo který chce naopak přijmout za svůj, jen co přijde leden.

Nebudete mi patrně věřit, že je možné vyřešit vraždu pohledem na seznam novoročních předsevzetí podezřelých, o kterých jinak nic nevíte.

Ano, zní to nepravděpodobně, ale je to tak. Nemám tím samozřejmě na mysli pochopení motivu či něco podobného. Chci říct, že by bývalo šlo oddělit viníky od nevinných. Když se na malém řeckém ostrůvku Lamperos ke svému závěru pomalu sunul poslední prosincový den, bylo velmi dobře možné přijít na to, kdo spáchá vraždu a kdo ne, jen kdyby si člověk dostatečně pečlivě přečetl seznam předsevzetí, který zde uvádím – a proto také mám v úmyslu se s vámi o tento seznam podělit dřív, než vám řeknu cokoli dalšího, ačkoli připouštím, že je to nekonvenční způsob, jak začít s vyprávěním.

Poirot mi to pochopitelně schválil. „Mon ami,“ řekl a oči mu přitom svítily jasnou zelení, „proč by se vaši čtenáři nemohli s našimi podezřelými seznámit précisement tím způsobem, jakým jste se s nimi seznámil vy? Předsevzetí, která si zapsali, byly první významnější informace, které jste o nich získal, n’est–ce pas? Slova, která každý z nich vhodil do té mísy?“

Ke společnosti, jež se toho večera shromáždila v zátoce Liakada, jsme patřili i my dva s Poirotem, a tak naše předsevzetí zahrnuji do seznamu – pro úplnost, a také abych vám poskytl dva spolehlivé příklady, co by si člověk při takové příležitosti poznamenal, kdyby neměl v plánu spáchat vraždu.

Tak tedy, novoroční předsevzetí lidí přítomných večer 31. prosince 1932 v zátoce Liakada vypadají takto:

1. Edward Catchpool (váš vypravěč: inspektor Scotland Yardu Edward Catchpool, protože jsem se na začátku opomněl představit) – každý den plavat v moři, bez výjimky a bez ohledu na teplotu vody.

2. Hercule Poirot – přestat přecházet od jednoho úkolu nebo zadání přímo k jinému, ale vyhradit si mezi jednotlivými obdobími prudké aktivity chvíli času na to, nedělat vůbec nic nebo podniknout něco spontánního a neplánovaného.

3. Nash Athanasiou (skutečné jméno Nathaniel, náš hostitel na Lamperu a vůdce skupinky v domě, kterému on říkal „Dům trvalé pohostinnosti“ a místní lidé v zátoce Liakada Spíti Athanasiou, což si výhradně britští a američtí obyvatelé domu poangličtili na Spitty) – dokončit deset praktických úkolů, které pro něj vymyslí Austin Lanyon a Matthew Fair (jeho dva nejbližší přátelé a hlavní poradci domu) a které z něj mají udělat lepší živý příklad blahodárnosti plodů ducha: Lásky, Radosti, Míru, Trpělivosti, Laskavosti, Dobroty, Pokory, Umírněnosti, Víry a toho nejdůležitějšího: Odpouštění. (Jeden úkol pro každý „plod“, upřesnil, a výzvy by měly být co nejnáročnější.)

4. Austin Lanyon – každý den číst a psát poezii.

5. Matthew Fair – být pořádkumilovnější, méně zapomnětlivý a dochvilnější.

6. Olive Haslopová – otevírat se novým poznatkům, nezlobit se, pokud se ukáže, že nejsou pravdivé, a nikdy se nenechat ovlivnit úzkoprsostí.

7. Rhoda Haslopová – napsat odbornou esej na téma největšího ze všech plodů ducha, Odpouštění, se záměrem důkladněji ho pochopit a účinněji praktikovat.

8. Charles Counsell – neříkat o nikom v jeho nepřítomnosti nic, co by nebyl ochoten říci i v jeho přítomnosti.

9. Thirza Davisová – nikdy se nevzdat zdravého rozumu ani spravedlnosti a usilovat tak o lepší a férovější svět.

10. Betlinde (všemi zvaná „Belty“) Ricksová – budit se dřív a nepromarnit začátek žádného úžasného dne v tomto krásném řeckém ráji.

11. Pearl St Germainová – do roka odpovědět „ano“ na žádost o ruku od muže, kterého miluje, a předtím ho přesvědčit, že jeho předsevzetí by mělo znít přednést tu žádost co nejdříve.

Tohle byl nepochybně nejobtížnější seznam, který jsem kdy sepisoval, a to nejen proto, že se mi doslova kroutily prsty, když jsem musel na papíře zvěčnit slova milostnými romány zhlouplé Pearl St Germainové „žádost o ruku od muže, kterého miluje“. Ne, nejbolestnější bylo, že jsem teď tak jasně viděl, co mi tehdy ušlo. Dnes na mě ta špatnost a provinilost ze stránky doslova vyskakují, ale toho Silvestra jsem nic takového neviděl a v následujících dnech také ne. Ani Poirot si toho nevšiml, ačkoli to je nejchytřejší a nejpozornější člověk, kterého znám. Samozřejmě že právě on na to nakonec poukázal – bohužel ale ne natolik včas, aby to dokázalo zachránit ztracené životy.

Tím vším chci říct toto: je a vždycky bylo možné z výše uvedeného seznamu zjistit, kdo plánuje spáchat vraždu. Ne všechny možnosti však k něčemu vedou a toto byla bohužel jedna z nich. A co víc, když Poirot konečně zjistil pravdu, seznam v jeho myšlenkovém procesu žádnou roli nehrál.

Proč? Na to je snadná odpověď: i jeho pozornost, stejně jako moji, odvedlo dvanácté předsevzetí – to, které jsem do seznamu neuvedl a které obsahovalo nejenom slovo „vražda“ a jméno zamýšlené oběti, ale také jednoznačný úmysl ten zločin spáchat.

PRVNÍ KAPITOLA

Příjezd

na Lamperos

Ostrov Lamperos leží v Egejském moři mezi dvěma většími ostrovy Skiathos a Skopelos. Troufám si říct, že to bylo nejkrásnější místo, jež jsem kdy navštívil – a jeho divy začínaly ještě dřív, než jsme tam vůbec dorazili. Jak se náš člun posledního dne roku 1932 přibližoval k ostrovu, nemohl jsem skoro uvěřit, jak živé barvy nás tu vítají. Kdo žije v Anglii, představuje si matku přírodu jako opatrnou a zdrženlivou bytost. Kolem řeckého pobřeží je ale zřejmě mnohem okázalejší, a pokud jde o jasné barvy, doslova nezřízená. Nebýt chladného vzduchu, nevěřil bych tomu, že je zima.

„Podívejte, Poirote!“ To byla jediná slova, která jsem ze sebe vypravil, když jsem spatřil azurové moře a písek tak světlý, že byl téměř bílý. „To je dokonalé.“ Dorazili jsme skoro ke břehu a k přístavu ve městečku Lamperos. V dáli jsem viděl drobné postavičky – asi deset nebo dvacet lidí patrně čekalo na člun, jenž je měl odvézt zpátky na řeckou pevninu, opačnou cestou, než kterou jsme právě absolvovali my dva s Poirotem.

„Ano, dokonalé – když má někdo rád velkou spoustu písku a studené slané vody,“ odpověděl můj belgický přítel. Všiml jsem si, že zeleň, obvykle se omezující na jeho oči, se teď rozlila i do zbytku jeho tváře, ačkoli jsem se ho dvakrát ptal, jestli trpí mořskou nemocí, a on to popřel. „Navíc jsou tady cesty příliš kamenité a nerovné pro automobily,“ stěžoval si. „Víte, Catchpoole, že po ostrově se dá spolehlivě pohybovat jedině pěšky, na kole nebo na koni? Je tam jen jedna krátká silnice – jedna! –, po níž mohou jezdit motorová vozidla. Ale nedělají to, protože ani na jednom konci nemají kam. Proč tedy vůbec takovou silnici stavět? Je to šílenství, Catchpoole.“

Mně to všechno připadalo úžasné. Takhle malý ostrov, jehož celý obvod tvoří skoro výhradně pláže a zátoky – to byla moje představa nebe na zemi. Před loňskými Vánocemi jsme s Poirotem strávili nějaký čas na pobřeží Norfolku. Od té doby jsem nedokázal zahnat z mysli vědomí, že někteří lidé – normální lidé jako já, nijak zvlášť bohatí – žijí po celý život na místě, kde jim stačí krátká procházka a jsou u moře. Vědomí tohoto faktu mi začínalo působit nepříjemné problémy, protože jako policejní inspektor jsem byl svým zaměstnáním vázán na nepochybně vnitrozemský Scotland Yard a také můj nejoblíbenější přítel Hercule Poirot byl velmi spokojeným obyvatelem Londýna.

Teď pokračoval, rozhodnutý varovat mě ještě podrobněji. „A víte, že i koně jsou tady obzvlášť malí? Vyskytuje se zde zvláštní drobné místní plemeno – říkají jim lamperští poníci. Na výšku nemají ani čtyři stopy.“

„To mi připadá šikovné,“ prohlásil jsem vesele. „Na takhle malém ostrůvku nemůžou žádná mohutná zvířata potřebovat.“

„A řekl jsem vám – ne, myslím, že neřekl –, že až dorazíme do přístavu, pořád ještě nebudeme na místě? I po všech těch autobusech a člunech, které jsme už museli snášet?“

Na tom něco bylo. Nikdy dřív jsem nepodnikl cestu, která by vyžadovala tolik přestupování za tak krátkou dobu. Než mě povzbudil bližší pohled na nádherný Lamperos, připadal jsem si dost vyčerpaný, protože jsem měl za sebou tolik provlhlých a pramálo elegantních nástupů a výstupů z nejrůznějších dopravních prostředků, že by to vystačilo na celý rok.

„V přístavu na nás bude čekat náš přítel monsieur Nash s menším člunem a odveze nás okolo ostrova do svého domova Spíti Athanasiou,“ pokračoval Poirot. „Prý je to nejpřímější cesta – ale proč, Catchpoole, nás do zátoky Liakada nemůže odvézt zrovna tenhle člun? To bych rád věděl.“

„Povězte mi o ostrově víc,“ požádal jsem, plně připravený ocenit každý rys a charakteristiku toho místa. „A přestaňte se snažit předem mi náš cíl znechutit. Bylo od vás velice laskavé, že jste mě vzal s sebou, a teď mi to nedokážete zkazit, ať budete sebevíc nevrlý. Na tu dovolenou jsem se ohromně těšil.“

Nemusel jsem Poirotovi připomínat, že tohle je moje těžce zasloužená povánoční pauza po neveselém týdnu, který jsem strávil doma s rodiči. Ti v poslední době zjevně nesnášeli jeden druhého právě tolik, jako odsuzovali mne. Copak mě Poirot na svou novoroční dovolenou na řeckém ostrově nepozval právě proto, aby mě po této těžké zkoušce rozveselil?

Tehdy byl mnohem nadšenější. „Mon ami,“ řekl a uchopil mě za paži, „ostrůvek Lamperos budete milovat. Budeme bydlet na tom nejkrásnějším místě, v zátoce Liakada. Celý den tam svítí slunce, dokonce i v zimě, a dům, kde budeme ubytováni, je prý velice výjimečný architektonický výtvor. Má několik velkých kamenných teras na různých úrovních, kam je přístup z většiny místností. Naším hostitelem bude mladý monsieur jménem Nathaniel Athanasiou, zvaný Nash. Řekl mi, že si přeje, aby se můj přítel Catchpool stal také jeho velmi dobrým přítelem. V domě žijí i další lidé – a všichni si přejí být našimi dobrými přáteli, ještě než se s námi seznámili. Nezní to lákavě?“

Měl jsem se ho patrně vyptávat víc, než jsem souhlasil, že s ním na Lamperos pojedu, ale neudělal jsem to především proto, že popisovaný dům ležel tak blízko k moři. Za poslední rok jsem se sám o sobě něco dozvěděl: ve dnech, kdy plavu mezi zpěněnými vlnami, kdy mám možnost zabořit nohy do mořského písku a čichat štiplavě slaný vzduch, se cítím lépe než v těch, kdy tu možnost nemám, a to o několik řádů. Když jsme loni v prosinci byli s Poirotem v Norfolku, plaval jsem denně, ale dům, kde jsme bydleli, stál na skále a dostat se až dolů a pak zase nahoru bylo trochu riskantní dobrodružství. Poirot v důsledku toho věděl přesně, co mi má o nadcházející řecké dovolené říct: „V zátoce Liakada je to prý k moři jenom krátká procházka. Pouhých pár kroků. A nezapomínejte, že na rozdíl od Norfolku na Lamperu svítí slunce denně.“

To mi připadalo trochu nepravděpodobné, ale Poirot trval na svém: „Říká se, že to je nejslunečnější řecký ostrov. Navíc v zimě vás nebudou obtěžovat medúzy. Ty se objevují jen v létě.“

Poirot zřejmě velice stál o to, abych ho doprovázel, což ve mně mělo vyvolat podezření, ale nevyvolalo.

„Já toho o Lamperu mnoho nevím,“ řekl teď Poirot v odpověď na mou žádost, aby mi o ostrově pověděl víc. „Vím jen…“ a když se pustil do vyprávění, musel jsem se jeho definici „že toho mnoho neví“ usmát: na Lamperu občas bývají zemětřesení, takže musíme zůstat bdělí, ačkoli je nesmírně nepravděpodobné, že by k nějakému došlo právě během naší návštěvy. Stejně nepravděpodobné je, že nás postihne totožný osud jako jistou dceru řeckého boha, kterou nejdřív změnili ve vlka, pak ji unesli na Lamperos a nakonec ji unesli podruhé zase zpátky; všechny detaily si nepamatuji, protože jsem onen příběh nijak pozorně neposlouchal.

Z novější historie tady byl slavný anglický válečný básník James Gresham-Graham, autor básně „Byť jen pro lepší den…“. Zemřel v roce 1915 ve věku osmnácti let na francouzské nemocniční lodi zakotvené kus od pobřeží ostrova a pohřbili ho na Lamperu, pouhý kousíček od zátoky Liakada. „Pak se na pobřeží dostavila další smrt,“ prohlásil Poirot smutně. „V roce 1918 skoro polovina obyvatel ostrova zemřela na španělskou chřipku. Z dvoutisícové populace zbyla jen tisícovka.“

Představoval jsem si, že někteří z těch, kdo přežili, dnes bydlí v malých bílých domcích, jež jsem viděl náhodně rozházené po svazích „slavné hory Lamperos“, jak to popsal Poirot, a po okolních kopcích.

Jakmile jsme vystoupili z lodi, vyšel nám vstříc náš hostitel Nathaniel Athanasiou, vysoký hubený muž s vlasy a očima tak tmavýma, že vypadaly černé. Na sobě měl modrý oblek, který možná kdysi byl elegantní, ale teď měl nejlepší dávno za sebou, a připadal mi trochu nervózní. Trval na tom, abychom mu s Poirotem říkali Nash; je to prý jeho přezdívka z dětství, vysvětloval, jako by to potřeboval ospravedlnit, jako by se bál, že se mu budeme vysmívat. „Aspoň dokud se nedostaneme domů do Spitty,“ dodal. „Tak tomu říkáme. Spíti znamená řecky dům. Až tam budeme, tak jsem Próti Foní.“

Vykročili s Poirotem napřed. Šel jsem za nimi a zamračeně uvažoval, co to mělo znamenat. Nemůže přece chtít, abychom mu začali říkat nějak jinak, až dorazíme k němu domů…

„Tohle je Rasmus a jeho milovaná Pelagia.“ Nash ukázal na opáleného muže, kterému mohlo být padesát nebo taky sedmdesát a který neměl ani vlasy, ani obočí. Stál asi pět metrů od nás a opíral se o rozpadající se hromadu popraskaného dřeva, jež se zřejmě snažila vydávat za člun. Zaslechl jsem, jak se Poirot hlasitě nadechl.

Rozhlédl jsem se, kde je Rasmusova společnice, ale neviděl jsem vůbec nikoho – zjevně se postavil tak, aby byl od ostatních lidí co nejdál. Teprve pak mi došlo, že Pelagia se patrně jmenuje jeho člun. Ukázalo se, že jsem hádal správně.

„Tak si naskočíme, ne?“ navrhl Nash. Když jsme se přiblížili, Rasmus kývl a slezl zpátky do lodi, aniž se na nás podíval nebo řekl jediné slovo. „Vůbec nemluví anglicky,“ vysvětloval Nash, „ale nějak všemu rozumí. Říkali mi, že je z Estonska, ale taky že se narodil v Norsku. Nemyslím, že by na tom záleželo. Na Rasmusovi je báječné to, že je vždycky připravený odvézt vás ze zátoky Liakada do přístavu a zase zpátky nebo do kterékoli jiné zátoky či jeskyně po ostrově. On je pravý zázrak. Nemůžu vám ale říct, jakým jazykem mluví. Většinou toho moc nenapovídá v jakékoli řeči a chápe zřejmě jenom přímé instrukce. Například nerozumí ničemu z toho, co vám teď povídám. Slova mu dávají smysl, pouze když ho o něco žádáme.“

Poirot se přidržel mé paže, a když poprvé položil nohu na Pelagii, zamumlal tiše: „Que Dieu nous protège.“ Jakmile nás zpěněné vlny rozhoupaly, Poirot zase zezelenal.

„Nebojte se, loď je úplně bezpečná,“ ujistil ho Nash, ale i on sám mluvil a tvářil se znepokojeně. Měl jsem skoro pocit, jako by tím chtěl naznačit, že loď je možná to jediné bezpečné místo… pak jsem však sám sebe napomenul, ať si zbytečně nevymýšlím. Na tak krásném ostrově jako Lamperos nemůže přece být žádný důvod k znepokojení, zvlášť když má člověk volno jako Poirot a já a chystá se strávit nějakou dobu ve společnosti lidí, kteří velmi stojí o naše přátelství.

Ani na moři se Nash nijak zvlášť neuvolnil. Začal odříkávat spoustu informací takovým tónem, jako kdyby si je nacvičil předem: nejdřív budeme mít s Poirotem možnost si vybalit a odpočinout. Večeřet budou všichni přítomní společně na terase a pak budou následovat silvestrovské oslavy a hry…

Já jsem nedokázal myslet na nic jiného, než jak se vrhnu do těch nádherných modrozelených vln. Jestli si někdo myslí, že budu večeřet nebo se účastnit nějakých her dřív, než si poprvé zaplavu, brzo zjistí, jak moc se plete.

Jen co nám Nash dopodrobna popsal, jak bude vypadat zbytek dne, postoupil k dalšímu seznamu: s kým se v domě setkáme. „Všichni se velice těší na seznámení s vámi, pane Poirote. Vyprávěl jsem jim o vás úplně všechno. A musím říct: jste přesně takový, jak jsem si vás představoval. Slyšel jsem o vašem slavném kníru a… smím to tak říct? Je skutečně pozoruhodný.“

„Merci mille fois,“ usmál se Poirot pyšně.

„Váš pokoj a pokoj vašeho přítele inspektora Catchpoola jsou v trochu jiné části domu, než bydlíme my ostatní,“ líčil Nash. „Doufám, že vám to nevadí. Abyste se tam dostali, budete muset projít Manosovou kuchyní. Je to maličko nepříjemné, já vím, ale ve skutečnosti to není nijak daleko. Je to trochu netypická cesta, nic víc. Měl bych vysvětlit, že Manos je náš báječný kuchař. Bez něj bychom byli úplně ztracení.“

Evidentně se nás pokoušel uklidnit, sám ale zjevně v klidném rozpoložení nebyl. Mluvil důrazně a velmi rychle, jako by byl pod tlakem. Jeho nervózní energie mě začínala unavovat. A proč se tváří, jako by dnes Poirota viděl poprvé? Přehrával jsem si znova v hlavě, co bylo řečeno, jestli si to nepamatuji nesprávně… ale ne, Poirot rozhodně říkal „velmi dobrý přítel“, když o Nashovi mluvil. Byla to záhada.

„Manos nám ostatním výslovně zakázal do své kuchyně vstupovat, ale vy oba smíte projít, kdykoli budete potřebovat,“ pokračoval Nash. „Což je štěstí.“ Pokusil se o úsměv. „Popravdě řečeno to není jediný způsob, jak se do vašich pokojů dostat, ale druhá cesta je nepohodlná a trvá třikrát tak dlouho. A když mluvíme o nepohodlí…“ sklopil oči. „Obávám se, že tvořit naši komunitu zabralo tolik času a energie – myslím hlavně lidskou stránku věci –, že jsme trochu zanedbali samotnou budovu, nábytek… v podstatě všechno ostatní. Pokoje nemají zámky na dveřích, takže musíme jeden druhému věřit, že si vzájemně nenarušíme soukromí, a postele a židle jsou bohužel trochu rozviklané – většinou dřevěné a nepolstrované –, takže doufám, že jste oba tvrdí chlapíci.“ Skoro jsem se zasmál tomu, jak se Poirot zatvářil, když slyšel takovou charakteristiku v souvislosti s vlastní osobou.

Jak Nash popisoval, s kým vším se ve Spitty setkáme, začínalo mi být jasné, že jsou to samí trvalí obyvatelé: „Matthew – to je Matthew Fair – sem přijel před pár lety se mnou a pomáhal mi všechno zařídit. Asi rok jsme tu byli sami. To byl nejšťastnější rok celého mého života. Ne že by pozdější roky byly špatné, to ne. Pořád ještě jsem šťastný, samozřejmě,“ ujistil nás, ale vůbec na to nevypadal. „Vždycky jsem chtěl naši komunitu rozšířit, přál jsem si, aby za námi přijeli ostatní a přidali se k naší práci.“

„Komunita“ mi přišlo jako nezvyklé slovo pro skupinu přátel, kteří žijí společně, a tak jsem přemýšlel, co přesně se Nash pokouší tady na Lamperu „rozšířit“. Co je to za typ „práce“? Seznámili se ti přátelé přes svoji profesi, ať už je jakákoli?

„Matthew je ten nejmilejší chlapík, jakého si umíte představit,“ pokračoval Nash. „Úplně nesobecký. Největší srdce, jaké jsem kdy poznal. Bezbřehé nadšení pro všechno, co může život nabídnout. Studovali jsme spolu v Oxfordu a byli jsme nerozluční od chvíle, kdy jsme se seznámili. Když Matthew slyšel o mých plánech pro Spitty, řekl mi hned, ať s ním počítám, přesně jak jsem předpokládal. Krátce nato se k nám připojila Rhoda Haslopová a její starší sestra Olive. Rhodu jsme znali z Oxfordu. Pracovala v krejčovském salonu a Matthew si každou chvíli udělal díru v jediných slušných šatech, které měl.“ Nash se při té vzpomínce usmál, a kupodivu přitom působil ještě smutněji. „No a Rhoda vždycky moje… myšlenky nadšeně podporovala. Jak slyšela, o co se tady chceme pokusit, věděla, že se toho musí účastnit.“

Nash přimhouřil oči, jako kdyby v dálce spatřil něco potenciálně znepokojivého, a pokračoval: „Měli se s Matthewem brát, ale… no prostě se to trochu zadrhlo. Aspoň zatím. Já jsem se dosud nevzdal naděje.“ Povzdychl si jako člověk, který přesně tohle udělal. „Když se taková komunita jako ta naše rozšiřuje, přináší to jisté… komplikace. Rhodu a Olive bylo snadné zapojit, stejně jako Austina – vidíte, zapomněl jsem se zmínit o Austinovi. Je to Američan a úplný přírodní živel. Dorazil sem pár měsíců před Rhodou a Olive, když se od bratrance mé matky doslechl, o co se tady pokouším. Moje matka je Angličanka a otec Řek, ale oba teď žijí v Americe. Každý zvlášť,“ dodal Nash s důrazem. Zjevně měl vyhraněný názor na to, že jeho rodiče už nežijí spolu, ačkoli bych nepoznal, jestli je to postoj kladný, nebo záporný. „Oba mají víc peněz, než by dokázali utratit za pět set životů,“ pokračoval s neskrývaným nesouhlasem. „Tak se stalo, že mám úplně pro sebe Spitty, jeden z jejich mnoha domů, a tolik peněz, kolik potřebuji, aby komunita Velmi dobrých přátel mohla účinně fungovat a abych mohl financovat svou práci na Lamperu i jinde. Samozřejmě jsem matce a otci vděčný, ačkoli si přeji, aby…“ Nedořekl, protože se zřejmě rozhodl, že si svá přání raději nechá pro sebe.

Zrovna jsem se chtěl zdvořile zeptat, jaký druh práce to podniká „na Lamperu i jinde“, když promluvil můj nazelenalý belgický přítel, pevně svírající oběma rukama okraje malé loďky: „V domě v zátoce Liakada tedy žije Američan pan Austin Lanyon, pak jste tam vy a pan Matthew Fair a les soeurs Rhoda a Olive Haslopovy. Kdo další?“ Jeho tón mě zarazil; takový jsem od něj mockrát slyšel, když jsme společně řešili vraždy. Rozeznával jsem rozdíl mezi Poirotem řešícím zločin a Poirotem, který má volno, a jeho tón teď jasně naznačoval to první. Znělo to, jako kdyby si dělal seznam možných podezřelých, což nedávalo smysl – měli jsme tu přece být na dovolené. Možná jeho příliš přísný tón způsobila prostě jen nechuť vůči vlnám. Během Nashovy odpovědi Poirot každou chvilku zalétl pohledem na vodu, jako by jí nevěřil, že nás něčím neohrozí na životě, když si na ni nedá dobrý pozor.

„Zrovna letos si ke dveřím Spitty našli cestu noví lidé, přesně tak, jak jsem doufal,“ vykládal Nash. „Zřejmě se už o nás v Anglii i v Americe začíná vědět. První dorazila Belty – Betlinde Ricksová, narozená v nevadském Hendersonu –, to bylo v únoru. Je to skrz naskrz Američanka, ačkoli tam myslím už nějakou dobu nežila a sem přijela z Londýna. Vznikl trochu spor o to, jestli tu bude smět zůstat, ale já jsem dal jasně najevo, že ji tady chci.“ Zamračil se a přemýšlel, zda to má objasnit podrobněji.

Čekal jsem. Poirot se nezdál zvědavý. Vrhl na moře další varovný pohled, protože mu na kabát dopadla slaná kapka.

„Spitty se doopravdy jmenuje ‚Dům trvalé pohostinnosti‘,“ pokračoval Nash. „To je záměrné. Vybral jsem to jméno z dobrého důvodu: vítáme tady všechny. Každý, kdo sem dorazí, je náš velmi dobrý přítel, bez ohledu na to, co udělal.“

„Aha,“ řekl jsem, zmatenější než předtím. Skutečně podivné jméno. Většina lidí volí něco pastorálnějšího, třeba Vrbový dům nebo Vila u náhonu. A naznačoval snad předtím, že ta žena, ta Belty, provedla něco špatného, nebo dokonce zločinného? Ptát se na to mi připadalo impertinentní. Děje se tu něco, o čem mi Poirot neřekl? Snažil jsem se zachytit jeho pohled, ale on se pořád ještě soustřeďoval na tu vodu všude kolem.

„A pak v dubnu dorazil Charles Counsell se svou snoubenkou Thirzou Davisovou,“ pokračoval Nash. „Charles je naprosto spolehlivý typ. Velice svědomitý člověk a taky chytrý, i když je příliš vážný, a sebekritický je tak, že mu to škodí. Pokud jde o Thirzu, ta je… no, je ji dost těžké odhadnout. Je fascinující a energická a občas prudká… ale jindy zase jako by přestala mít zájem o všechny kolem sebe. Dokáže se na celé hodiny ztratit ve vlastní mysli. Občas mám obavy, že sem skutečně nepatří a ani se patřit nesnaží, jak to dělají ostatní. Řekněme, že to je hádanka, kterou jsem dosud nerozluštil.“ Nash se znovu pokusil o chlácholivý úsměv, ale povedlo se mu jen vypadat dost zoufale. „V červnu dorazil náš poslední přírůstek: Pearl St Germainová.“ Jeho tón při tom jménu otupěl a zploštil se tak, že jsem získal dojem, že podle jeho soudu Pearl St Germainová představuje potíže všeho druhu.

„Á, podívejte – támhle už je zátoka Liakada,“ ukázal na pláž ve tvaru půlměsíce. Tady nebyl žádný bílozlatý písek, jen malé šedé oblázky, ale i tak to byl krásný pohled. Na nejvzdálenějším konci zátoky stála budova, která vypadala skoro rozpadle: patrový dům s jakousi venkovní kavárnou na terase, vybíhající z přízemí až na oblázkovou pláž. Uprostřed byla tmavomodrá markýza připravena chránit několik stolků před sluncem. „To je hotel Liakada,“ ukázal na ni Nash. „Vlastní ho místní manželé, Janis Grafas a jeho žena Irida.“

„Hotel.“ Poirot trochu potřásl hlavou a já věděl, že lituje každého, kdo tam bude muset bydlet. Zvenčí ten podnik vypadal stejně rozpadlý jako Rasmusova loď – která, abych k ní byl spravedlivý, nás docela bezpečně dopravila k cíli.

Na bližším konci zátoky stála mnohem solidnější budova – vysoká, široká, z medově zbarveného kamene, ve kterém byla zdánlivě náhodně a úplně všude rozmístěná okna a dveře. „Tohle je Spitty,“ ukázal Nash. „Náš Dům trvalé pohostinnosti.“

I přes bizarní design byl na dům impozantní pohled a skutečně působil pohostinně. (Ano, myslel bych si to, dokonce i kdybych neznal jeho oficiální jméno.) Ze spodní poloviny domu vykukovalo nějakých deset teras s nízkými zídkami kolem, jako by říkaly: „Tady odsud budete mít moc hezký výhled na moře… nebo odsud… nebo odsud.“ Stavitel domu si zjevně přál, aby budova vydržela aspoň pět set let. Působila, jako by měla v úmyslu tam bezpečně stát navždycky.

Když nás Rasmus dovezl skoro ke břehu, objevili se na nejbližší terase nad našimi hlavami dva lidé a zamávali na nás. „Ten s plnovousem je Manos,“ ukázal Nash. „Náš nadaný kulinární umělec, jak si rád říká. Nežije tady – má vlastní domek kousek dál po silnici –, ale vždycky tvrdí, že skutečně doma se cítí v kuchyni Spitty. Je bez sebe radostí z dnešní večerní hostiny, na kterou se dlouho připravoval. Ale pozor: udělá vám detailní přednášku o tom, co všechno v jeho kuchyni nesmíte provádět, a musíte mu to slíbit – je to jeho soukromé království a budete se muset chovat podle jeho pravidel, kdykoli tudy budete procházet.“

„Ahoj!“ zavolal vysoký muž s pískovými vlasy a bez vousů a nadšeně nám zamával. „Vítejte, vítejte, naši dva velmi dobří přátelé!“

„Kdo to je?“ zeptal jsem se, protože se mi hned líbil. Brzo jsem přišel na to, co ve mně vyvolalo takové okamžité sympatie: měl na sobě plavky a pod paží ručník. Tenhle muž zjevně zamýšlel jít plavat a já jsem měl co dělat, abych na něj nekřikl: „Taky si chci zaplavat! Počkejte na mě!“

„Tohle je můj báječný přítel, lepší než jakýkoli bratr. To je Matthew, Matthew Fair.“ Poprvé od chvíle, co jsem ho poznal, se Nash Athanasiou usmál a vypadal přitom šťastně.

DRUHÁ KAPITOLA

Dům

trvalé pohostinnosti

Místo mě promluvil Poirot a řekl Nashovi: „Předpokládám, že tady Catchpool si bude chtít jít nejdřív zaplavat, než podnikne cokoli jiného, n’est-ce pas, mon ami? Ještě dřív, než si odpočine.“

„Ano? Vy máte rád ledové moře, inspektore?“ Nash se otřásl. „Matthew taky. Já téhleté zálibě nerozumím. Bude jistě nadšený, když ho doprovodíte – bude mít dalšího sobě podobného milovníka studené vody. Já mu pořád říkám, že je blázen, a nejspíš má těch řečí plné zuby. Já bych si radši sám vypíchl oči, než abych se ponořil do skoro zmrzlé vody zátoky Liakada v prosinci.“

Za chvilku už jsem tedy vyrazil s Matthewem Fairem na oblázkovou pláž a chudáka Poirota jsem tam nechal se svým kufrem, z kterého jsem vytáhl jen plavky a ručník, a s dlouhým kázáním kuchaře Manose o tom, na které věci se v jeho kuchyňském království v žádném případě nesmí sahat ani je přemisťovat.

Moře bylo dokonalé: klidné a tiché, ale od východu vál silný vánek a hladina se soustavně lehce vlnila. Plavali jsme s Matthewem energicky tam a zpátky velmi šťastných deset minut. Pořád vykřikoval: „Není to nádhera? Nádhera!“ a občas vydával hlasité neartikulované výkřiky: „Hejáááá!“ a „Holahej!“ Celkem vzato to byl mnohem veselejší společník než Nash Athanasiou, a když jsme se pak sušili na studených oblázcích a oblékali si šaty, ujistil mě, že je Nashovi stejně oddaný jako Nash jemu.

„Je pro mě čest být Défteri Foní pro jeho Próti Foní,“ prohlásil. „Přeložil vám to, viďte? Druhý hlas, to jsem já, a on je První hlas. Něco jako ředitel školy a jeho zástupce, hehe! I když já Nashovi pořád říkám, že můj titul a úkoly by měl předat Austinovi, protože ten má mnohem lepší předpoklady řídit důležité věci než já.“

„Když říkáte ‚titul a úkoly‘…?“

„Ano,“ prohlásil důrazně, jako bychom se právě na něčem dohodli. „Víte, Catchpoole, já většinu času nerad velím, dokonce ani sám sobě.“

„Často mám stejný pocit,“ přiznal jsem, protože se mi ten žoviální, hlasitý a zjevně bezelstný chlapík začínal hodně líbit.

„No to je dobře. Jsem rád, že nejsem jediný.“ Zazubil se. „Život by byl mnohem jednodušší, kdybychom vždycky měli po ruce někoho, kdo by nám řekl, co máme dělat, nemyslíte? S Rhodou jsem to strašně zvoral – myslím celou tu záležitost s Pearl.“ Napůl zasténal. „Nash vám to předpokládám řekl?“

„Ne, já –“

„Kdyby si mě někdo pořádně podal hned, jak Pearl do Spitty přijela, nebyl bych teď v tomhle příšerném průšvihu. A vůbec nevím, jak z něj ven.“ Zavrtěl hlavou. „Ačkoli teď jsem nespravedlivý. Nash se snažil mluvit mi do duše, ale bylo to, jako kdybych podlehl nějaké záhadné horečce a vůbec jsem ho nebyl schopen poslouchat, vlastně ani souvisle přemýšlet. Což jen dokazuje to, co jsem říkal,“ zasmál se, „neměl bych ničemu velet, dokonce ani jako zástupce. Leda možná pokud by šlo o plavání v chladném moři. V tomhle tématu jsem si naprosto jistý. Když vidím někoho otálet, opatrně se brodit po kolena, pak se s jekotem vrátit, pak zase pomalinku dojít až po pás, potom znovu couvnout –“

„No ovšem, to je ten vůbec nejhorší způsob,“ souhlasil jsem. „Člověk se musí ponořit až po krk, jak nejrychleji to jde. Žádné váhání.“

„Přesně tak.“ Plácl mě po zádech. „Není legrační, že si to někdo neuvědomí? Tam nejde ani o to neprodlužovat ta muka, protože když se tam vrhnete rovnou, žádná muka nenastanou.“

„Kdo jsou támhleti dva? Bydlí v hotelu?“ ukázal jsem na druhý konec pláže. Vedle sebe tam seděli muž a žena na židlích, které pro ně byly příliš malé. Oběma mohlo být tak kolem čtyřicítky. Ona měla dlouhé neupravené vlasy, černé lokny se spoustou stříbrných nitek, které připomínaly vlny oceánu o půlnoci. Jeho vlasy byly světle hnědé, lesklé a na krku se kroutily. Oba hleděli na moře a navzájem se ignorovali.

„Ti dva ten hotel vlastní a vedou,“ vysvětlil mi Matthew. „Janis a Irida. Určitě se s nimi seznámíte, Janis se hodně přátelí s naším báječným kuchařem Manosem. Často ho vidím vycházet z jeskyně – tak já říkám Manosově kuchyni. Člověk si docela umí představit, že by tam uvízl, kdyby se náhle přivalila vlna nového kuchyňského náčiní, ha! Jen počkejte, až poznáte některé Manosovy výtvory. Ten člověk je génius. Než jsem sem přijel, takové jídlo jsem nikdy neochutnal. Ale stejně…“

Matthew nedořekl, jen povzdechl. Po krátké pauze se zeptal: „Jak se má Anglie?“ jako kdyby se dotazoval na nemocnou příbuznou. „Občas se mi po ní dost zoufale stýská. Vždycky jsem tajně doufal, že Nash tenhle svůj Dům trvalé pohostinnosti bude provozovat ve West Country, u Barnstaple – tam to původně mělo být, ale jeho matka pak rozhodla, že ten dům v Devonu musí dostat nějaký její bratranec, a na Nashe zbyl jenom tenhle. On je neskutečně velkorysý, víte – nejspíš byl příliš skromný a neřekl vám to, ale žít tady nikoho z nás nic nestojí. Nic! Všechno bere na sebe. Tedy, jsou to peníze jeho rodičů, takže velkorysá je zřejmě celá rodina.“

„Spitty je opravdu zajímavá stavba,“ podotkl jsem, když jsme se tam s mokrými ručníky přes rameno vraceli. „Ale nejsou mi jasná ta okna. Připadá mi, že v nich není vůbec žádný řád. A všechny ty terasy na různých úrovních – ten dům přece jistě nemá…“ – to už jsme byli tak blízko, že jsem to mohl spočítat – „sedm podlaží?“

„Ne.“ Matthew se zasmál. „Leda byste počítal jako zvláštní patro všechny ty malé podesty a odpočívadla, které se objevují tam, kde je nejméně čekáte. Architekt byl asi výstřední a rád vzdoroval konvencím. Z běžného hlediska zřejmě uspořádání Spitty opravdu vůbec nedává smysl, ale já přiznávám, že mi ten zvláštní zmatek připadá nesmírně chlácholivý. Nikdy jsem neměl žaludek na ty dokonalé hranaté domy, co mají čtyři stejné čtvercové pokoje v každém patře – dva po každé straně haly nebo chodby, otrocky symetrické. Náš krásný dům je skutečně to nejbáječnější a nejpohostinnější místo, Catchpoole. Doufám, že se tu bude vám i panu Poirotovi líbit!“

Rozloučil jsem se s Matthewem a šel jsem se trochu porozhlédnout. Hned za hlavním vchodem byla rozlehlá vstupní hala s kamennou podlahou a v ní mohutné schodiště – vznešené, ale rustikálním způsobem. Spíš by se hodilo do starého hradu než třeba do venkovského panského sídla. Když jsem tak o tom přemýšlel, nebyl jsem si ani jistý, jestli na řeckých ostrovech vůbec nějaká panská sídla jsou.

V přízemí vedle hlavní haly se nacházela malá kuchyně, dlouhá úzká jídelna, knihovna, hodně velký salon a hudební pokoj s klavírem, velkou harfou a několika židlemi, které vypadaly buď bolestně tvrdé, polorozpadlé, nebo hrbolaté.

Malá kuchyňka se zdála být skoro prázdná a ležela tu tenká vrstva prachu. Usoudil jsem, že tohle rozhodně nemůže být Manosovo soukromé království – už proto, že tu byly jen jediné dveře, ty, které vedly do vstupní haly. A Manosova kuchyně musela mít dveře přinejmenším dvoje, na každém konci jedny, pokud se tamtudy chodí do mého a Poirotova pokoje.

Pak jsem si prohlédl horní dvě patra domu. Byly tam ložnice, spousta ložnic, a dvě další překvapivě umístěné terasy, na které se chodilo z těch malých odpočívadel, o nichž mluvil Matthew. Pokoje měly dřevěné dveře, na nichž byla různými barvami napsaná jména; vlastně by to mělo vypadat příšerně, ale kupodivu nevypadalo. (Nashovo jméno bylo žluté, Matthewovo světle modré.)

Seběhl jsem zase dolů, vyšel ven a začal hledat Manosovo doupě kulinární kreativity. Stačilo se řídit čichem (vůně byly úžasné) a brzo jsem je objevil pod příkrými kamennými schody na té straně budovy, odkud nebyl výhled na zátoku Liakada.

Vešel jsem dovnitř a okamžitě mi připadalo, že jsem se ocitl v říši chaosu. Slyšel jsem praskání, jak se něco opéká. O mou pozornost se přetahovaly různé vůně: pečené maso a hořící dřevo. Prokličkoval jsem jedinou možnou cestou skrz dlouhou místnost přeplněnou vratkými hromadami věcí – některé jsem poznal, jiné ne – a představoval jsem si, jak totéž před nedávnem dělal Poirot. Takhle neuspořádaný prostor mu musel strašně vadit! Nebylo tu jen jídlo a kuchyňské náčiní, ale také deky, ručníky, polštáře, krabice a bedničky asi deseti různých typů, troje velké gumové holinky, látkový pytel plný čehosi, co vypadalo jako kameny…

„Vařím pro vás báječnou večeři, inspektore Catchpoole!“ Manosův hlas zněl slabě a vzdáleně. Překročil jsem bedničku, na které se povalovaly dva pomačkané banány, a rozhlédl jsem se. Nikde jsem ho neviděl; byl asi schovaný za některou barevnou hromadou náčiní na dlouhém stole nebo přikrčený za tou velkou hnědou skleněnou lahví.

„Už se na to moc těším,“ zavolal jsem.

„Budeme na to mít čas nejdřív zítra,“ říkal Nash. „Silvestrovské tradice nám to komplikují. Musím před večeří ještě několik věcí připravit a Austin trval na tom, abychom jedli brzo, protože potřebuje dost času na nějaké ty své dramatické plány.“

„Nesmíme to odkládat dlouho,“ namítl Poirot. „Moje zdejší práce je důležitější než nějaká hra, že?“

Table of Contents

PROLOG

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA