Přeložil Stanislav Pavlíček

THE CHRISTMAS FIX

Copyright © 2024. The Christmas Fix by Lucy Score.

Published by arrangement with Bookcase Literary
Agency and Corto Literary.

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Stanislav Pavlíček, 2025

ISBN 978-80-249-5633-6

Pro Quinn.
Bude z tebe úžasná máma!

Kapitola

1

Zatímco jí maskér domalovával pravé obočí, klepla Cat na ikonu Přijmout na displeji svého telefonu. „Ahoj, Laur. Pověz mi, že můžem natáčet,“ pronesla.

„Obočí dolů, jinak budeš vypadat, jako když ti po čele lezou housenky,“ varoval ji Archie.

Cat maskérovi odpověděla nakrčením nosu a uvolnila svaly na čele.

„No, co se toho týče,“ začala Lauren, „myslím, že nebudeš mít radost.“

„Řekli ne? Nikdo se zdravým rozumem by přece nemohl odmítnout, že mu někdo do Vánoc obnoví jeho zničené město a natočí o tom televizní speciál.“

„Já vím,“ odpověděla Lauren.

Ale Cat se dál oprávněně rozhořčovala. „Nemusí čekat na peníze od agentury pro krizové řízení, a my jim navíc sakra dokážeme garantovat, že Vánoční festival proběhne a bude větší než kdy předtím! To bude pro město znamenat další příjmy.“ Catin hlas se odrážel od bílých stěn maskérny.

„Já vím. Já vím. Mě přesvědčovat nemusíš, holka,“ odpověděla Lauren.

„Neměla jsem s tím nápadem hned chodit za vedením stanice. Ale kdo mohl vědět, že to město řídí pitomec?“ naříkala Cat, aniž by pohnula rty, na něž jí Archie nanášel lesk.

„No, podívej, Cat, myslím, že je to pitomec, co proti nám něco má. Když jste v Merry točili tu epizodu Přestavím to jako King, evidentně jste někomu šlápli na kuří oko.“

„Jak to přesně myslíš?“ otázala se Cat a bubnovala svými čerstvě nalakovanými nehty na opěrku kosmetického křesílka.

„Tajemník městského úřadu měl pocit, že tenhle pořad proměnil jeho město v jeden velký cirkus.“

Cat si odfrkla. „Renovovali jsme dům jedné z nejoblíbenějších rodin ve městě potom, co do jejich auta narazil opilý řidič a oni přišli skoro o všechno. A v tomhle domě je teď šedesát centimetrů vody! Nebudu jen nečinně stát a přihlížet!“

„Přijdeš mi naštvaná.“

„My to v Connecticutu viděli. Byli jsme tam. Polovina Merry byla před dvěma dny pod vodou,“ rozčilovala se Cat.

„Já vím. Já vím. Taky jsem tam byla.“

„Proč by si sakra měl nějaký městský hlavoun myslet, že jeho město tohle nepotřebuje?“

„No, kromě jiného pořád dokola opakuje, že nechce, aby nějaká televizní stanice profitovala z traumat jeho sousedů.“

„Jako kdybych snad něco takového dovolila!“

Archie šťouchl Cat do čela štětcem na make-up. „Přestaň dělat grimasy, než ti to nanesu na obličej.“

Cat na něj vyplázla jazyk, ale pokračovala klidněji. „Chci jeho telefonní číslo,“ sdělila Lauren.

„A jsi si jistá, že je to dobrý nápad? Chci říct, ten chlápek je na tebe pořád nakrknutý kvůli té rvačce v baru, co k ní došlo, když jsi byla ve městě.“

„Rvačce v baru?“ Catin tón vystoupal do takové výšky, že Archiemu málem vypadla z ruky paleta s líčidly. „Tohle proti mně má? Asi ještě nikdy předtím žádnou rvačku v baru neviděl anebo nevěří, že ženská má právo se bránit. V každém případě ho budu muset vzdělat.“

„Já ti nevím, Cat. Zřejmě si myslí, že jsi televizní antikrist, co se chce vrhnout na jeho město a využít živelní pohromu ke zvýšení sledovanosti.“

„Doufám, že ho jen parafrázuješ.“

Lauren se nervózně zasmála. „Abych byla spravedlivá, myslím si, že ten člověk je vystresovaný až k prasknutí. Chci říct, vidělas přece, jak hrozné ty škody jsou.“

„Tvoje těhotenské hormony z tebe dělají měkkotu,“ povzdechla si Cat. „Pošli mi esemeskou jeho číslo.“

„Dobře, ale –“

„Budu taktní,“ slibovala Cat. „Všechny urážky typu ‚vy jste ale velký, hloupý idiot‘ si nechám od cesty. Jen teď neříkej vedení, že to ten tajemník odmítl. Vánoční speciál točíme a bude se odehrávat v Merry.“

„Hodně štěstí. A nerozbreč ho, prosím tě.“

Cat ukončila hovor a opřela se v křesílku.

„Na těhotné bys neměla křičet,“ pokáral ji Archie. Zrovna držel Cat pod bradou, aby jí nalepil umělé řasy. „Ani se nehni.“

„Já na Lauren nekřičela. Jen mi dovoluje svobodně vyjadřovat nelibost ohledně věcí, které jsou hloupé, jako třeba tajemník městského úřadu, co odmítá skvělou příležitost, jak zachránit veškeré příjmy svého města z turistiky za celý rok.“

„Mhm.“ Jeho prsty zručně lepily řasy na místo.

„To město je zničené. Jeho hlavním zdrojem příjmů je každoročně Vánoční festival a státní peníze ho do prosince zpátky na nohy nepostaví.“

„Mhm,“ řekl zase Archie, zatímco nanášel do prohlubní pod lícními kostmi bronzer.

Cat v klíně zabzučel telefon – dorazila textovka od Lauren.

Lauren: Tady je jeho číslo. Noah Yates. A buď milá!

„Buď milá,“ zamumlala Cat.

„Přestaň špulit pusu,“ požadoval Archie. Strhl z ní pelerínu a pootočil křeslo k zrcadlu. „Jsi moc pěkná na to, abys byla nabručená.“

Obdivovala v zrcadle jeho výtvor. Do studia se dovlekla v polospánku a včerejší lak napáchal na jejích vlasech, chvatně sepnutých do ohonu, učiněnou spoušť. Teď konečně vypadala jako modelka vhodná na obálku časopisu. Anebo aspoň jako televizní hvězda hodná propagace.

„Ty jsi kruci génius, Archie. Ty tvoje božské ruce a magické lektvary.“

„Neexistuje nic, co by gay a jeho nehynoucí láska k Sephoře nedokázali napravit.“ Archie se podíval na hodinky. „Ještě pět minut, než přijdou bušit na dveře a žadonit, aby se Vaše Žhavost dostavila před objektiv. Takže si klidně zavolej a tomu tajemníkovi to pořádně nandej.“

Cat mu vzduchem poslala polibek a dávala si pozor, aby si na rtech nerozmazala fialový lesk, který jí tam tak odborně nanesl. „Přesně to udělám.“

Vyklouzla z místnosti na chodbu. Fotili snímky, které měly v časopisech upozorňovat na druhou řadu její vlastní show. Být moderátorkou pořadu o renovaci obytných domů podle všeho u ženy znamenalo nosit boty značky Jimmy Choo na deseticentimetrových podpatcích a úchvatné obtažené šaty barvy brusinek. Jí to ale nevadilo. Pokud nějaké značkové pitominky – které si po natáčení vždycky nechávala – diváky zaujmou a způsobí, že aspoň jednu dívenku napadne, že by možná mohla vzít do ruky bourací kladivo nebo použít cirkulárku, pak měla Cat pocit, že svůj úkol splnila.

Pokud si ji někdo chtěl zaškatulkovat jako hezkou barbie, měla v úmyslu řezat a probourávat si cestu tak dlouho, až lidem dojde, že taková rozhodně není. Byla možná hezká, ale to neznamenalo, že je hloupá nebo neschopná anebo že by na někom byla závislá, byť i jen nepatrně. Catalina Kingová se v televizi vyrábějící reality show vydrápala tak vysoko, že byla nejen hvězdou vlastního pořadu, ale taky ho produkovala.

A nic nemilovala víc než příležitost použít svůj obličej k tomu, aby věci měnila. Jistě, dostávala se tak pod drobnohled veřejnosti. Před dvěma týdny, čistě z rozmaru, změnila platinovou barvu svých vlasů na sexy karamelovou s melírem. Twitter málem zešílel. Lidi pořád ještě diskutovali o tom, jestli blonďatá nebyla lepší.

Cat se s pozorností smířila. Její život byl dokonalý. Náročná práce, luxusní životní styl plný cestování, nikdy nekončící přehlídka nových zajímavých mužů dostupných pro nezávaznou spotřebu a na další rok měla naplánovaný projekt, který ji posune od statusu televizní hvězdy k něčemu, na čem opravdu záleželo.

V cestě jí ale stálo Merry.

Vytočila Yatesovo číslo, a zatímco telefon vyzváněl, netrpělivě podupávala špičkou boty. Po pár zazvoněních to spadlo do hlasové schránky. Ukončila hovor a vytočila číslo znovu.

„Noah Yates,“ vyštěkl na druhé straně ten muž.

„Pane Yatesi,“ začala Cat. „Tady je Catalina Kingová.“

Ze sluchátka se ozvalo neskrývané zavrčení. „Na tohle teď nemám čas,“ odsekl.

„Upřímně, pane Yatesi, čas teď nemá vaše město.“

Cat slyšela, jak v pozadí probíhá nějaká konverzace.

„Poslechněte, ať jste, kdo jste,“ vypěnil Noah, „snažím se vysušit celý město a zjistit rozsah škod. Mám tady lidi, co se možná několik měsíců nebudou moct vrátit domů, a město, co ztrácí naději. Nepotřebujeme, aby k nám jezdila televize s bůhvíjakým pořadem a kvůli sledovanosti a reklamě tady zplichtila doják.“

„A co potřebujete?“ zeptala se Cat chladně.

„Potřebuju, abyste ne považovala za odpověď a já se mohl vrátit zpátky k práci. Připravujete mě o čas, který potřebuju věnovat důležitějším věcem.“

„Tak možná příště neberte telefon,“ navrhla mu sarkasticky.

„Skvělý nápad,“ odsekl.

„Než budete pokračovat ve svých výlevech, přemýšlejte o tom, co vlastně odmítáte. Nabízíme vám možnost město rychle rekonstruovat. Příležitost, že se Merry postaví ještě před Vánoci na nohy. Vím, kolik peněz přitéká do vašeho města mezi Díkůvzdáním a silvestrem. Můžeme vám pomoct zařídit, že park bude k dispozici a v provozu –“

„Nepotřebujeme ty vaše lítostivý kecy a rozhodně kruci nepotřebuju nějakou hvězdu z reality show, aby se tu natřásala, lámala si při práci nehty, tloukla moje obyvatele a z města si dělala kulisy pro svůj pořad. Jsme v pohodě. Nepotřebujeme vás.“ A s tím hovor típl.

Cat se zhluboka nadechla a zlostně hleděla na svůj telefon. Noah Yates neměl tušení, koho právě naštval. Ale sakra brzo to zjistí. Ona Vánoce v Merry zachrání, ať o to Noah Yates stojí, nebo ne.

„Cat?“ Do dveří vstrčila hlavu asistentka produkce. „Fotograf už je na tebe připravený.“

Skutečná otázka zněla: Je na ni připravený Noah Yates?

Kapitola

2

O čtyři dny dříve

Cat kráčela po Broadwayi a nad její hlavou se hnaly a točily mraky připomínající temně šedý vír. Jak hurikán nahoře, tak žena dole se pohybovaly cílevědomě. Podpatky jejích světle hnědých vysokých bot klapaly staccatovým rytmem na betonu, zatímco vítr před ní hnal listí a tu a tam manhattanské odpadky.

„Budu mít zpoždění,“ povzdechla si do telefonu a přidala do kroku.

„To už máš,“ odvětil svým distingovaným akcentem její velmi roztomilý a velmi britský asistent Henry.

„Pět minut,“ uchechtla se a za svými přehnaně velkými slunečními brýlemi protočila panenky. „To pro mě znamená na čas.“ Věčně přicházela o deset minut pozdě. Ne proto, že by ji bavilo nutit lidi, aby na ni čekali, anebo snad že by si potrpěla na okázalé entrée – i když to druhé pravda vlastně byla. Všechno neuvěřitelně komplikoval ždibec slávy, jíž dosáhla. Odcházet z akcí a schůzek už nebylo tak rychlé jako kdysi. Televizní hvězda nemohla jen tak zamávat na rozloučenou a nasednout do auta. Vždycky následovala trocha společenské konverzace, focení a sem tam autogram.

Pořád si na to zvykala, i když jí to vyhovovalo rozhodně víc než jejímu dvojčeti, bratru Gannonovi. Gannon nedokázal tenhle rozruch vystát, a když před rokem opustil šoubyznys, vůbec mu to nechybělo. Cat to ale milovala, vyžívala se v tom.

Byla oficiálně nejlépe placenou hvězdou televizní stanice Renovace a reality, a to ze všech s vaginou i penisem. Její nový pořad pro stanici představoval něco jako kasovní trhák. Druhá řada pořadu byla právě v postprodukci a ona se zapojila do několika vedlejších projektů a reklam sponzorů pořadu, takže i mezi natáčením měla plné ruce práce. Žila si svůj sen.

„Jak dopadla ta schůzka ohledně propagace značky?“ zeptal se Henry, efektivita sama. Skoro slyšela, jak se jeho prsty vznášejí nad vždy přítomnou klávesnicí iPadu.

„Duluth chce tu řadu rozšířit. Řešíme, jestli nepřidat pár ženštějších barev, a taky zvažují můj návrh, ať předělají několik oblíbených kousků mužského oblečení, aby střih víc vyhovoval ženám.“

„S prodeji jsou spokojení?“

Cat slyšela v Henryho hlase samolibý tón.

„Jo, docela je potěšilo, že jsme naše zboží vyprodali za necelé dva týdny.“

„A plánují naskladnit před Vánocemi další?“

„Už je to zařízené,“ zasmála se Cat. „Nový katalog vychází za týden.“

„Dobře. Přepošli mi koncepty reklamy, až ti je poskytnou k náhledu, a já pohlídám, aby tam nebyl žádný velký překlep anebo abys na nich nevypadala jako zubící se idiot.“

„Jsi skvělý člověk, Henry.“ Znal ji tak dobře.

„Byl bych ještě lepší, kdybych dokázal zařídit, abys chodila na schůzky včas,“ zavrčel.

„Restaurace už je odsud doslova na dohled,“ zalhala a prosmýkla se kolem nějakého člověka venčícího psa. Muži spadla čelist, když ji poznal, a málem šlápl na svého trpasličího špice.

Cat na něj nedbale mávla prsty a spěchala dál.

„Chápu, že je to jen oběd s tvou agentkou, ale snažím se v tobě vypěstovat lepší návyky.“

Cat si odfrkla. „Tak hodně štěstí. A teď jdi obtěžovat někoho jiného.“

„Nezapomeň, že ve dvě máš telefonické interview a ve čtyři manikúru.“

Cat si při natáčení obvykle poškodila nehty. Renovace domů, a to i ta pro kamery, byla špinavá práce. Mezi natáčecími sezonami si proto dopřávala lesklé a hezké nehty.

„A pak máš ten koktejl –“

„Já vím, každou z těch věcí jsi zadal do mého kalendáře.“

„Neuškodí, když ti to připomenu. A ano, úplně slyším, jak na mě teď děláš ten svůj obličej,“ sdělil jí Henry.

„Chytrolíne,“ opáčila Cat a přestala se ksichtit. „Děkuju ti za tvou posedlost detaily. A teď tě musím poprosit, aby ses dál nevykecával, potřebuju se dostat na oběd dřív, než se spustí ten hurikán a zničí mi vlasy.“

„Než tam dojdeš, bude to spíš odpolední svačina, a napršet má slabých sedm centimetrů. Pořádně řádit to má víc na severu.“ Henry byl studnice znalostí. „Doufám, že sis nezapomněla deštník.“

„Nashle, Henry,“ pronesla Cat zpěvavě, ukončila hovor se svým kousavým asistentem a vrazila si telefon do tašky. Našpulila rty, rukou si přejela po sofistikovaně vytvořeném copu přehozeném přes rameno a vyhladila obličej do netečného výrazu.

Před velmi bohémskou a populární restaurací Nádvoří postávala hrstka fotografů, kteří se choulili ve svých bundách a civěli do telefonů. Byli tam vždycky, snažili se zachytit nějakou celebritu směřující na nóbl oběd či drahý koktejl na zanořené terase. Cat mělo dneska čekat to první, zatímco vnější okraj hurikánu Veronica postupoval směrem k pobřeží.

„Cat! Cat!“

Cat zvlnila rty do nejmenšího možného náznaku úsměvu. Ještě před nedávnem netušili, kdo je. Jasně, cvakli vždycky pár jejích snímků, když šla dovnitř, protože se oblékala dost hezky na to, aby mohla být „někdo“. Teď už ale znali i její jméno. Byla to připomínka toho, jak daleko za posledních několik let došla. Ještě před pěti lety se s bratrem zoufale snažili zachránit rodinnou firmu. A nyní se neznámí lidé s fotoaparáty dožadovali jejího snímku.

„S kým máte schůzku, Cat?“

„Kde kupujete boty, krásko?“

„Usmějte se na mě, zlato.“

„Promiňte, pánové,“ řekla s omluvným úsměvem. „Už teď mám zpoždění.“

Jejich věty ji následovaly dovnitř, kde stála jako věrná strážkyně hosteska, jež oddělovala hosty restaurace od těch, kteří usilovali o to je aspoň spatřit.

„Catalino, jsme moc rádi, že vás tu zase máme,“ přivítala ji hosteska povrchním pozdravem určeným pro celebrity.

„Děkuju. Celý den se mi zdálo o vašem kapustovém salátu.“ To byla lež. Cat snila o velmi masivním, šťavnatém cheeseburgeru se slaninou, který tahle restaurace taky nabízela. Ale vizáž, jíž se kochali televizní diváci, nebyla zadarmo. Dny, kdy mohla sníst, co chtěla, a vypít, kolik chtěla, mizely. Věk třicet dva let znamenal, že musela upřednostňovat dobré před špatným, což byla oběť, která, jak si ustavičně připomínala, se jí dlouhodobě vyplatí.

Když ji hosteska vedla dozadu do restaurace, Catiny podpatky klapaly na dlaždicové podlaze a hlavy se otáčely jejím směrem. Teď už na to byla zvyklá… většinou. Stěny byly obložené tmavým bambusem a kýčovité lustry rozlévaly kaluže tlumeného světla. Prošívané kožené boxy s vysokými opěradly poskytovaly hostům špetku soukromí. Pro ty, kteří chtěli být raději viděni, tu měli k dispozici vysoké stoly seskupené kolem elegantního baru.

Hosteska ji dovedla do boxu pod lidovou malbou znázorňující kohouta.

„Catalino Kingová, ty vždycky víš, jak se uvést,“ povzdechla si její agentka Marta. Vstala a postupně políbila Cat na jednu i druhou tvář.

„Ty máš tak co říkat,“ dobírala si ji Cat a prohlížela si Martiny přiléhavé bílé šaty a lesklé černé vlasy. Tahle Mexičanka, někdejší hvězda telenovely a bývalá manželka producenta, si vydobyla výnosnou pozici na trhu jako zapálená agentka broadwayských hvězd a televizních osobností. Její prostorný třípokojový byt na Upper West Side a vůz značky Bentley byly důkazem toho, kam vede nezdolnost a tvrdá práce.

Vklouzly do boxu a Cat si objednala neperlivou vodu.

„V prvé řadě,“ začala Marta, na jejíchž slovech byl znát slabý akcent, „jak se ti pracuje s Henrym?“

Cat se v boxu opřela. „Je dokonalý a ty jsi ďábelský génius, že jsi mi poradila, abych ho té čúze přetáhla.“ Meeghan Traxxová byla kráva epických rozměrů. Tahle ženská, další hvězda kanálu Renovace a reality, měla osobnost kaktusu a duši mozkomora. Catina bratra a jeho manželku se snažila vytrolit, kdykoli to jen šlo. A Cat dělalo velkou radost, že dokázala Meeghan ukrást jejího týraného asistenta.

„Asistenta sis měla sehnat už aspoň před rokem,“ upozornila ji Marta. „Pořád se snažíš dělat všechno sama a nakonec z toho vyhoříš.“

„Měla jsem tě dávno poslechnout,“ připustila Cat. Byla blázen, který chtěl mít všechno pod kontrolou. Ale líbilo se jí to tak. Nikdo nikdy nebyl tak zapálený do její kariéry, pro její značku či její plány jako ona sama – ať už svým spolupracovníkům platila, kolik chtěla. Ačkoli teď, když si Henry vzal na starost přízemnější věci, mohla opravdu začít postupovat ve svém milovaném projektu.

Obsluha přinesla Cat pití a obě ženy si objednaly. Cat si v duchu povzdechla, když si poroučela kapustový salát.

„Tak co pro mě máš?“ zeptala se. Marta i Cat shodně zastávaly názor, že práce je důležitější než zábava, což byl další důvod, proč spolu tak dobře vycházely.

„Další obálku časopisu,“ odpověděla Marta, nastartovala tablet a nasadila si svoje stylové brýle na čtení.

„Nahoře bez?“

„Samozřejmě.“

„Nemám zájem,“ zavrhla to Cat a lokla si vody.

„Slibovali, že to bude – cituju – ‚nanejvýš vkusné‘,“ dodala Marta.

„Tyhle holky jsou pro obálku nějakého časopisu příliš dobré,“ pronesla Cat a namířila si ukazováčky na hruď.

„Prospělo by ti ukázat se – a tady neusiluju o slovní hříčku – před druhou řadou tvého pořadu.“

Cat zavrtěla hlavou. „Ani omylem. Žádného ze svých dlouhodobých cílů nedosáhnu tím, že vyvalím svoje kozy na hordy dvacátníků.“

Marta bez zaváhání změnila téma. „Stanice ti chce nabídnout vánoční speciál.“

„Není trochu pozdě řešit teď vánoční speciál?“ Cat vyhlédla z okna na zhoršující se říjnové počasí. „Ostatní kanály je už patrně natočily před několika měsíci.“

„Našli v rozpočtu peníze navíc a chtějí přidat speciál, kde budeš v hlavní roli ty a Drake Mackenrowe.“

„Drake? To je zajímavé.“

Přerušily svou konverzaci na dost dlouho, aby stačily poděkovat servírce za své k postavě přátelské saláty.

„Mezi vámi dvěma to skončilo v dobrém, ne?“ zeptala se Marta a zabodla vidličku do kousku grilovaného kuřecího.

Cat a Drake před dvěma lety prožili velmi příjemný a asi měsíc dlouhý vztah. Přísně vzato, slovo „vztah“ z toho dělalo něco vážnějšího, než to ve skutečnosti bylo. Nikdy se nenacházeli na jednom místě dost dlouho, aby si mohli užít víc než opakovaný nezávazný sex, a pak se rozešli jako přátelé. Vzbudili trochu rozruch, když se společně ukázali na červeném koberci při jedné slavnostní akci, ale – ať se vedení stanice snažilo, jak chtělo – vztah jim nevydržel.

Chvíli si spolu užívali a Cat toho nelitovala. S Drakem nikdy předtím nepracovala, nicméně neviděla důvod, proč by to měla být potíž. Byl to milý chlap a nebude mít problém hrát druhé housle.

„Skončilo to dobře,“ odpověděla Cat a nabodla ubohoučký list kapusty. Jakmile tenhle týden skončí pořizování propagačních snímků, dopřeje si pizzu. Celou. A celou lahev vína. Pozve Paige, svoji švagrovou, a pořádně se líznou. „Jaký speciál?“

„Uvažují o soutěži dvou sousedů ve vánoční výzdobě,“ vysvětlila jí Marta.

Cat nakrčila nos. „Aha. To mě moc nezajímá.“

„Ta nabídka je poměrně velkorysá,“ přesvědčovala ji Marta a uvedla sumu, při níž Cat ztuhly prsty na vidličce. Ale její čas byl cenný, a pokud má přesunout pozornost od těch všech pomyslných míčků, s nimiž aktuálně žonglovala, musí to být kvůli něčemu, co ji opravdu zaujme.

„Nemají dojem, že diváky už soutěžení unavuje? Co takhle skutečné pocity a vánoční atmosféra?“

„Nemyslím, že v televizi tohohle typu vytvoříš něco velkorysého a lidsky laskavého,“ poznamenala Marta.

„Už teď mám práce nad hlavu. Nemám zájem si přibírat další projekt, pokud nehodlají natočit pořad, který by prospěl i něčemu jinému kromě bankovních účtů kanálu. Vždyť jde prokristapána o svátky.“

„A přesně tohle jsem jim řekla,“ oznámila Marta samolibě.

Cat se usmála. „Znáš mě jako svoje boty.“

„Proto mě tak dobře platíš.“

Cat chvilku mlčky hleděla na salát. „Neměly by Vánoce být o něčem víc než jen o reklamě a soutěžení?“

„V šoubyznysu ne.“

Kapitola

3

„Tati!“

Noahova dcera to skoro zaječela a on sebou škubnul. „Vydrž vteřinku, Dave,“ řekl a zakryl mluvítko telefonu. Sara mezitím vpadla do jeho kanceláře s ohromující energií dvanáctiletých dívek. „Telefonuju, Sar.“

Protočila své tmavé oči, plácla sebou na židli pro hosty a shrbila se tak, až se jí brada dotýkala hrudi. Měla na sobě žlutý svetr, který si vyprosila na matce, a masivní tyrkysový náhrdelník.

„Starou střední školu budeme mít jako plán A, pokud jde o evakuační centrum. Je už prázdná, takže nebudeme muset plýtvat časem a energií na vyklízení. Spojte se s hasiči, zjistěte, kolik lehátek a dek mají, a my pak zjistíme, kde se dají sehnat další.“ Zavěsil a začal své dceři věnovat plnou pozornost. „Proč nejsi ve škole, mladá dámo?“

„Tatíííí! Hurikán?“ Sara ukázala na okno ve třetím podlaží, za nímž už padal déšť. „Pustili nás dřív, abychom se dostali v pořádku domů a taky přiložili ruku k práci, když se všichni chystají na ten hurikán.“ Prudce kopla nohama, obutýma v růžovo-žlutých holínkách, a zkřížila je v kotnících.

„Ruku k dílu,“ opravil ji Noah automaticky a odložil stranou papíry s těmi městskými záležitostmi, které si mohl dovolit odsunout, aby se mohl věnovat tomu, co vypadalo jako hrozba přímého zásahu hurikánu kategorie 2. A jelikož měli za humny řeku Connecticut, čekaly je rozsáhlé záplavy.

„To je jedno. Když mi dáš peníze, koupím něco v supermarketu.“

Noah vstal a bezmyšlenkovitě sáhl pro peněženku. „A můžeš mi dát vědět, jak vypadají regály s pečivem a vodou?“ Už pro město vydal informační leták ohledně potravinových zásob a postupů za stavu nouze. Ale connecticutské městečko Merry tradičně hýřilo optimismem, ať se jednalo téměř o cokoliv. Působit zde jako tajemník městského úřadu znamenalo jak stálou radost, tak boj o to, aby přiměl obyvatele chápat i méně pozitivní důsledky svých rozhodnutí.

„Pošlu ti esemesku,“ slíbila Sara, vyskočila ze židle a vyškubla mu peníze z ruky.

„Musím tady ještě dodělat pár věcí. Za hodinu doma?“

Sara esemeskovala příliš horečně na to, aby mu odpověděla.

Noah zakryl displej telefonu dlaní. „S dovolením, dcero.“

S dramatickým povzdechem si vrazila mobil zpátky do batůžku. „Regály s pečivem a vodou. Být doma za hodinu. Jasně, tati. To ty jsi ten, kdo chodí vždycky pozdě.“

Měla pravdu. Přišlo mu, že jeho práce není nikdy hotová.

„Pozor na kbelík,“ upozornil ji a vyhnul se kovové nádobě v podobě sněhuláka, kterou mu daroval jeden z obyvatel města, aby zachycovala vodu, jež začala minulé jaro naneštěstí prosakovat stropem jeho ošuntělé kanceláře. Radnice zoufale potřebovala modernizaci. „Tvoje máma je na bouři připravená?“ zeptal se, když Saru doprovázel ke dveřím, a přejel přitom rukou po jejím culíku. „Nevadí jí, že teď bydlíš u mě?“

Vytáhla pískově zbarvený ohon z jeho sevření a pokrčila rameny. „Asi ne.“

Přidal to na dlouhý seznam odmítnutí, která jako otec dvanáctiletého dítěte zažil.

„Dostala ten můj informační leták?“

Sara protočila panenky. „Tati, proč se nezeptáš jí? Máš její číslo. Musím jít.“

„Opatruj se,“ volal za ní.

„Koupím donuty,“ křikla ze schodů.

Noah prsty pročísl své vlnící se vlasy a pozoroval ji, jak hopsá po schodišti dolů. Ačkoli ji znal celých jejích dvanáct let, míval ke svému překvapení občas pocit, jako kdyby byli úplně cizí lidé. Oficiálně se stal jedním z otců, kteří „nic nechápou“. Sara se změnila z jeho roztomilé princezny, která každý den sbíhala ze schodů, aby se s ním přivítala, v silně nezávislou puberťačku, jež se nyní zjevně víc zajímala o časopisy a reality show než o to, aby dospěla ve vyzrálou osobnost.

Pořád v ní občas viděl tu malou holčičku, která si získala jeho srdce asi dvě vteřiny poté, co přišla na svět. Ale většinu hodin každého dne momentálně trávili ustavičnými spory kvůli domácím úkolům a rodičovským radám majícím za cíl, aby se v životě rozhodovala správně. Miloval ji víc než cokoli na světě. Udělal by všechno, co je třeba, aby Saru ochránil před špatnými rozhodnutími a lehkovážnou zábavou. I kdyby to mělo znamenat, že na něj bude pořád naštvaná.

Noahovi znovu zazvonila pevná linka a o vteřinu později se rozezněl i jeho mobil. Povzdechl si. Měl necelých dvanáct hodin na to, aby zajistil, že každý z obyvatel městečka Merry bude v bezpečí ještě předtím, než k nim dorazí hurikán Veronica. Pod brýlemi si promnul unavené oči. Bude to dlouhá noc.

Sařin zrak se zatoulal k oknům obýváku, za nimiž lilo jako z konve. Všude kolem burácely hromy a Noah si přál, aby býval opravil střechu, jak v létě plánoval. Třípodlažní viktoriánské monstrum na kopci bylo pro ně dva moc velké. Šest ložnic, pět koupelen, které nutně potřebovaly renovaci, a dva příšerně formální salony. Noah ho koupil z rozmaru, ačkoli si na rozmary nepotrpěl. Ale uprostřed jeho zdvořilého rozvodu si se Sarou jednou všimli cedule, že onen dům je na prodej. Sara se do toho fantaskního chaosu zamilovala, jak už to šestileté dítě s nezměrnou představivostí dokáže.

Nyní z výběru nemovitosti vinil Sařino princeznovské období a svoji touhu usnadnit jí přechod ke dvěma samostatným rodinám. Ne snad že by mu ten dům vadil. Jeho vrzající křivé dveře, útulné koutky a kuchyň velikosti fotbalového hřiště měly jisté kouzlo, jistý charakter, který člověk nemohl mít nerad.

Avšak projekty, do nichž se hodlal pustit, ustoupily do pozadí, když musel upřednostnit výchovu dcery a snahu udržet své město pod kontrolou.

To město, jež nyní obléhal hurikán zjevně pevně odhodlaný do něj udeřit.

„Krupiér vyhrává,“ pronesl Noah, čímž vrátil Sařinu pozornost zpátky k jejich hře.

Zlostně se zahleděla na jeho karty a v duchu je sčítala. „Podvodníku! Jsi trop! Vyhrávám já!“

Noah se zazubil a žertem jí pocuchal vlasy. Blackjack ji naučil v době, kdy chtěl tříbit její matematické dovednosti, a ona karty rychle zvládla. Doufal, že se mu to někdy v budoucnu nevymstí.

„Tati, nechávám vysoké a budu krupiérkou blackjacku na výletní lodi.“

„Tak jak jde škola? Pořád máš problémy se zlomky?“

Sara se převalila dozadu a plácla tak sebou na koberec. „Tati, nemůžeme prosím jednou mluvit o normálních věcech?“

Noah se zamračil. „Škola je normální. Nebo ne?“

Sařin frustrovaný povzdech by si zasloužil cenu Emmy. „Tati, pokaždý, když se mnou mluvíš, mi jenom chceš dávat rady do života. Nemůžeš se aspoň občas chovat jako člověk?“

„Já jsem tvůj otec,“ připomněl jí. „A moje práce je zajistit –“

„Jo, jo. Že si nezničím svou budoucnost tím, že se teď rozhodnu špatně,“ papouškovala mu přidrzle jeho slova. „Já to chápu, ale proč nemůžeme mluvit taky o jiných věcech?“

„Jako například?“

„Jako například o tomhle ohromným hurikánu, který zatopí Merry? Jak pomůžeme lidem a dáme věci do pořádku? A co se stane s Vánočním festivalem? Anebo proč nikdy s nikým nechodíš na rande?“

„Ježíš, holka. Myslel jsem, že než se vrhneme na závažné věci, popovídáme si o svých oblíbených sýrech nebo tak něco.“

„Čedar. Co dál?“ odvětila Sara s kamennou tváří z podlahy. Měla na sobě legrační pyžamo s měňavými šupinami, které jí loni koupil k Vánocům. Mellody, jeho exmanželka, mu ochotně poslala link a naznačila, že jejich dceři se bude ohromně líbit.

Noah si odkašlal.

Sara byla v tolika ohledech ještě malá holka. Když ji držel stranou všech příprav na blížící se bouři, myslel si, že ji tím chrání. „No, záplavy přijdou. To víme s jistotou. Dělá mi starosti, jak moc voda přes noc stoupne. Spodní konec města u parku bude postižený nejvíc a hasiči už všechny kontaktovali a dali jim vědět, že stará střední škola bude otevřená jako evakuační centrum.“

Sara se posadila a opřela se o otoman.

„Máš strach?“ zeptala se. Její hezké hnědé oči odhadovaly otcovu odpověď.

Chvilku zaváhal. „Jo. A ty?“ Poryv větru zarachotil oknem v čelní stěně.

„Jo.“

„Budeme v pohodě –“

„Nemám strach o nás. Sice máme střechu, kterou teče a tak, ale jsme na kopci. Mám strach o April. Bydlí naproti parku. A co paní Pringleová? Je úplně sama a pohybuje se jen na vozíku. Pamatuješ si, jak ošklivě měla na jaře zatopený sklep?“

Noah si povzdychl. Cestou domů se u paní Pringleové zastavil a dobrých deset minut ji prosil, aby se nechala odvézt do střední školy. Dokonce jí nabídl pokoj pro hosty ve svém domě. I v jedenaosmdesáti letech byla ta žena nemožně tvrdohlavá. Zajistil tedy aspoň, aby se její jméno ocitlo na předním místě seznamu lidí, u nichž budou ráno hasiči prověřovat, jestli jsou v pořádku.

„Když mají lidi problémy, Sar, pomůžeme. To je na Merry nejlepší. Jsme v tom všichni společně. My budeme v pořádku a to znamená, že můžeme pomoct všem ostatním, kteří to budou potřebovat.“

Zvažovala otcova slova a upřeně hleděla do plamenů v krbu za ním.

„Dobře. A proč teda s nikým nerandíš?“

„Odkud vane vítr?“

„Máma se zasnoubila s Rickym.“

Noah protočil panenky. Moc dobře věděl, že se jeho bývalá žena bude znovu vdávat. A popravdě řečeno, proti jejímu výběru manžela nic nenamítal – až na to, že by dospělý chlap neměl používat jméno „Ricky“. Jinak mu ale přišel vcelku milý a k Mellody i Saře se rozhodně choval hezky. Pokud Sara nezačne Rickymu najednou říkat „tati“, plánoval udržovat s tím mužem zdvořilý vztah.

„Co mají zásnuby tvojí matky společného se mnou?“

Sara pokrčila ramenem. „Myslela jsem, že po ní možná jakože pořád trochu toužíš nebo tak něco.“

„Myslela sis, že to dáme znovu dohromady?“ zeptal se a při pomyšlení, že jeho dcera cítí zklamání, se mu mezi očima začala ozývat bolest hlavy.

„Ježíš, ne. Já si jen myslím, že máma je teď šťastná. Ale ty nejsi. Tak proč si nenajdeš někoho, díky komu bys byl taky šťastný?“

„Štěstí člověku nezařídí někdo jiný,“ upozornil Noah.

„Rada do života.“ Sara na něj karatelsky namířila prst.

„Promiň.“ Noah skryl svůj úsměv.

„Nedokážeš se bavit, tati. Děláš mi starosti.“

„Já mám zábavy ažaž,“ prohlásil.

„Ne. Nemáš. Pracuješ a děláš mi přednášky a trápíš se kvůli všemu možnýmu. Zábava nula. Pořád. Já si říkám, že možná jakože ani nevíš, jaký to je se bavit.“

Noah udělal jedinou věc, kterou může otec udělat, když je vůči němu vzneseno takové obvinění. Trefil svou dceru do obličeje polštářem.

Kapitola

4

Cat dopsala e-mail a odstrčila se od pracovního stolu ve svém bytě. Déšť, přímo liják, jí znemožňoval vidět přes její okna ve čtvrtém poschodí. Okraje hurikánu Veronica se ze všech sil snažily připomenout městu New York, že s matkou přírodou by si nikdo neměl zahrávat. Nedokázala si představit, jak by vypadal přímý zásah.

Televizní obrazovka připevněná na zdi zablikala, čímž upoutala její pozornost. Cat uchopila dálkové ovládání a zesílila zvuk.

„Hurikán Veronica dorazil nad Long Island a i nadále míří k pobřeží Connecticutu.“

Cat zamžourala na obrazovku a přistoupila blíž. „Sakra,“ zamumlala. Přesně mezi New Havenem a New Londonem, přímo v cestě té tropické potvory, se nacházelo Merry.

Popadla telefon a projížděla kontakty, dokud nenašla Kathy Haiovou.

„Kathy?“ pronesla Cat, jakmile uslyšela její hlas.

„Cat? Neslyším tě moc dobře. Je špatný signál.“

„Jste v pořádku, lidi? Právě jsem ve zprávách viděla, že vás čeká nějaký liják.“

Kathyin smích byl nucený. „Ale, jen taková menší přeprška. Nic, čeho bychom se museli bát.“ Cat zaslechla praskot statické elektřiny a pak se zase zřetelněji ozval Kathyin hlas. „Promiň. Musela jsem jít nahoru. Nechci, aby April slyšela, jak po telefonu vyšiluju.“

„Ježíš. Tak jste v pořádku, lidi?“

„S Jasperem diskutujeme, jestli bychom neměli jít do evakuačního centra.“

„Kathy, vy přece bydlíte na úrovni řeky a ta se chystá běsnit. Vypadněte sakra odtamtud.“

„Já vím, jenomže se celou dobu budu bát o dům.“

„Ten dokážete opravit,“ připomněla jí Cat.

„Jo, ale ne tak hezky jako vy.“ Kathy se smutně zasmála. „Tohle je náš domov a vy jste nám ho takhle vytvořili.“

„Když bude třeba, objevím se tam s nářadím i s bratrem,“ slibovala Cat.

„Jsi báječný člověk, Cat Kingová,“ řekla jí Kathy.

„Jo a ty se postarej, abys byla v suchu a v bezpečí. Já vám zítra zavolám a přesvědčím se, že nejste naprostí idioti, co se rozhodli zůstat doma.“

Kathyinou odpovědí byl praskot statické elektřiny. Pak linka ohluchla.

Cat se podívala zpátky na svůj počítač, na hromadu práce, která na ni čekala, a potom na televizní obrazovku. Rodina Haiových patřila mezi ty, u nichž natáčeli, a byla jednou z Catiných oblíbených. Před pár lety narazil do jejich auta opilý řidič. Naboural je a ujel. Kvůli účtům za léčení a pracovní neschopnosti Haiovi málem přišli o dům. A poté k nim vtrhl pořad Přestavím to jako King, který nejen renovoval jejich dům, ale taky zaplatil hypotéku. Město zase přispělo štědrým darem, jenž pomohl s úhradou zbývajících účtů za léčení. Od té doby se Haiovi postavili zpátky na nohy. Cat zůstala s rodinou v kontaktu, a dokonce se s nimi tak jednou za rok vídala.

Samotné městečko Merry bylo nádherné, jak z pohlednice. Na jeho okrajích se nenacházely žádné hypermarkety. V centru všude samé rodinné obchůdky, děti vracející se domů ze školy a mávající sousedé. Sláva městečka Merry pramenila z jeho Vánočního festivalu. Celé město se vždycky vyšňořilo a pořádalo nákupní večery. Jeho park se měnil v zimní říši divů s půldruhým hektarem vánočního osvětlení, které si bylo možné prohlížet z flotily golfových vozítek, zapůjčených z venkovského golfového klubu. Všude se nacházely stánky s horkou čokoládou a sladkým popkornem, rukodělné výrobky a celé to korunovala Santova vesnička. Na Štědrý večer mohlo město svou atmosférou konkurovat Severnímu pólu. Pokud člověk bydlel do sto padesáti kilometrů od Merry, vyrážel v tento den právě tam. Byla to součást tradice, kterou dodržovaly tisíce rodin.

Kam pojedou letos? přemýšlela Cat.

Znovu uchopila telefon a vytočila číslo.

„Ahoj!“ Přes veselý pozdrav švagrové bylo slyšet radostné či frustrované pištění malé Gabby. Tohle jednoroční děťátko určitě zdědilo sílu hlasu z Kingovy strany své rodiny.

„Ahoj, Paige. Právě jsem mluvila s Kathy Haiovou,“ přešla hned k věci Cat.

„Aha! Jak se jí vede? Jak se má April?“ zeptala se Paige. Catina švagrová měla neuvěřitelnou paměť na rodiny, které vystupovaly ve všech čtyřech řadách pořadu Přestavím to jako King.

„Přes hurikán, co se na ně řítí, jsem ji skoro neslyšela.“

„Ale ne! Nestihla jsem sledovat zprávy. Budou v pohodě?“

Cat si frustrovaně povzdechla. „Nevím. Chci říct, čeká je přímý zásah.“

„A jejich dům stojí hned naproti parku,“ dodala Paige, které to postupně docházelo.

„A řece.“

„Kdyby cokoli potřebovali, víš, že se můžeš na Gannona i na mě spolehnout.“

„Díky. Myslím, že jsem jen chtěla, aby si starosti o ně dělal taky někdo další.“

„Jdu do toho s tebou,“ slibovala Paige. „Co operace Škola?“

Cat sebou plácla na naducaný gauč a vypnula televizi. „Nemáš to nahlas, že ne?“

„Ne.“

„Dobře. Jsem mega nadšená. Myslím, že jsem našla ideálního správce toho zařízení a mám tip na pár dalších VIP zaměstnanců. A umírám touhou o tom promluvit. Ale dokud nemám sídlo, co mám vlastně říct?“

„Že jsi úžasná žena, která bude učit další úžasné ženy řemesla a vést vlastní firmy?“ nadhodila Paige.

„Ty jsi taky neuvěřitelně úžasná, Paige. Jak se má moje krásná neteř?“

„Je velká, zlobivá a krásná. Jako její tatínek a teta.“

„A co tě čeká ve tvém nabitém filmařském programu?“ Paige začala za kamerou v reality show. Postupně se vypracovala na režisérku a pak založila vlastní produkční studio, které přivádělo na svět dokumentární filmy. Její první dokument, o ženách v televizním průmyslu, otevřel celé zemi oči, pokud šlo o dvojí standardy odměňování a další příklady nerovnosti mezi pohlavími. Televizní kanál Renovace a reality – patrně proto, že se bál, aby si právě jej Paige nevzala na mušku – spustil program na podporu žen za kamerou a zavedl politiku rovného odměňování.

Paige informovala Cat o detailech svého nejnovějšího projektu. „Ale poslouchej, až se ti to s tou školou podaří, mám zájem o tom natočit dokument.“

„Vážně?“ Cat vymrštila nohy na opěrku gauče. „Jako třeba den v životě školy?“

„Zvažuju, že bych první ročník sledovala k absolutoriu a pak ještě dál.“

„To mi musíš hodně věřit.“

„Řečeno slovy Gannona Kinga: ‚Byla bych pořádný kretén, kdybych ti nevěřila.‘“

„Jo, to mi zní jako on. Je moje ošklivější a starší polovička někde po ruce?“ Gannon a Cat byli dvojčata, která se narodila dvě minuty po sobě. Ani jeden z nich nebyl ošklivý a jejich upřímná bratrsko-sesterská starost o toho druhého jim získávala srdce diváků po celé zemi. Svět reality show pořád ještě oplakával skutečnost, že se Gannon rozhodl vrátit k vedení dědovy stavební firmy.

„Ukládá Gabby, ale určitě bude chtít slyšet o Haiových.“

„Zítra mu zavolám, jakmile se dozvím, jak na tom jsou.“

„Dobře. A kdyby cokoli potřebovali, ozvi se. Myslím to vážně. Do konce roku mám čas. A vím, že Gannon si dokáže věci uspořádat tak, aby si ho udělal.“

„Ozvu se, švagrová. Díky.“

Cat ukončila hovor, poslouchala neustávající déšť a civěla do stropu. Žila v tomhle dvoupokojovém brooklynském bytě už pět let. Všechno tady bylo takové, jaké to chtěla mít. Modrozelená strukturovaná omítka stěn hlavní ložnice. Nově nalakované tvrdé dřevo. Kuchyně jí zabrala osm týdnů vlastní práce, aby byla prostě dokonalá. Všechno zde bylo prostě dokonalé, až po vanu s nohami ve tvaru pařátů v koupelně, vyrobenou na míru.

Byla z toho nervózní.

Cat se nikdy nepovažovala za člověka, který se prostě usadí. Jasně, díky Gannonovi něco takového vypadalo přitažlivě, když měl ve svém úchvatném domě z hnědého pískovce o šest bloků dál svou manželku, krásnou a chytrou tak, až to skoro štvalo, a dcerušku, nad kterou se všichni rozplývali. Ale tohle nebylo nic pro Cat. Představa, že bude každý den vcházet do stejných dveří se stejným mužem? Z toho jí naskakovala husí kůže. Život byl na tohle moc famózní a fascinující. Třeba později. Až jí bude pětačtyřicet, možná změní názor. Teď milovala život takový, jaký byl. Cestovala nalehko a při rozhodování nemusela brát v úvahu pocity a názory někoho jiného. Chodila tam, kam chodit chtěla a kdy chtěla, spala s muži bez jakýchkoli závazků či pocitu viny a bydlení si navrhovala tak, aby přesně odpovídalo jejímu vkusu.

Nastal snad čas posunout se dál a najít nový nemovitostní projekt, který by uspokojil její toulavou povahu?

Přemýšlela o Haiových a pocítila bodnutí viny. Ona tady v duchu kňučí kvůli tomu, že už moc dlouho bydlí v dokonalé nemovitosti, a jejím přátelům hrozí, že přijdou o svůj domov. Televize by se ale určitě podruhé nevrhla do renovace jejich domu –

Cat se vymrštila do sedu a její nohy přitom narazily do podlahy.

Možná by mohla…

Kapitola

5

„Ty kráso.“

Tohle Cat vyklouzlo z úst, když seděla na sklopených zadních dvířkách pick-upu a natahovala si tátovy brodicí holínky. Blátivá a kalná povodňová voda pleskala do hromady pytlů s pískem, které nějakého iniciativního zaměstnance napadlo umístit na parkoviště u obchodu s potravinami.

Po svém prozření o předešlé noci nedokázala spát. Muselo se toho tolik naplánovat. O půlnoci se zastavila v prázdném domě svých rodičů, kde se vrhla na otcovu rybářskou výbavu a přitom přemlouvala svou oblíbenou lokační k ranní výpravě. Z Brooklynu odjely za úsvitu v jednom z pick-
-upů stavební firmy Kings Construction a v dešti zamířily na sever.

Kvůli silničním uzavírkám a četným čůracím přestávkám, které Lauren požadovala, jim cesta trvala o několik hodin déle než obvykle. Meteorologický jev, jehož nebezpečnost nyní poklesla na úroveň nepříjemné tropické bouřky, se tlačil dál do vnitrozemí. To znamenalo, že v pobřežních oblastech pravděpodobně dojde k dalším záplavám, až se přebytek vody z řek a potoků povalí do oceánu.

Cat zaparkovala pick-up na zpola zaplaveném parkovišti u obchodu s potravinami, kde se řadilo asi deset civilních vozidel, jež za sebou táhla čluny anebo měla naložené kajaky. Rádio hlásilo, že New Haven postihla taky docela dost velká voda a že právě tam se soustředí většina pomoci.

Merry na to zůstalo samo.

Voda se rozlila ze břehů a zabydlela se na níže položeném konci centra. Ale tahle chrabrá novoanglická komunita byla připravená zachránit si svůj vlastní zadek.

„Tam nejedeš,“ oznámila Lauren a přehodila si vlasy přes rameno. V sedmém měsíci těhotenství rozhodně nebyla ve stavu, aby Cat v něčem fyzicky zabránila.

„Lauren, Lauren, Lauren.“ Cat nesouhlasně zamlaskala. „Když tam nepojedu, jak asi zjistíme, jak velké jsou škody? Tohle je naše šance dát dohromady skutečný vánoční speciál. Pořad, který bude něco znamenat. Stanice musí vědět, v jak příšerných trablech tu jsou, jinak s tím nebudou souhlasit. A Merry přijde o svůj největší zdroj příjmů.“

„Ani omylem.“ Lauren zavrtěla hlavou a zkřížila si ruce na těhotenském bříšku. „Pokud pojišťovna zjistí, že ses s tou svojí pěknou prdelkou brodila po pás v záplavové vodě, budeš mít větší problém, než je vánoční výzdoba.“

Obě ženy sledovaly, jak jeden z pick-upů couvá ke kalné vodě s vlekem, z nějž spouštějí dva vodní skútry.

Lauren zavrtěla hlavou. „Nemůžu uvěřit, že se díváme, jak někdo spouští na vodu vodní skútry hned u kšeftu s potravinami.“

Cat spatřila člun s plochým dnem pomalu plující po tom, co ještě včera byla ulice. Zahvízdala na prsty, aby upoutala pozornost muže, který ho řídil. Zamávala na něj a on změnil směr.

„Kvůli tobě mě vyrazí a tohle dítě nebude moct jít na vysokou!“ naříkala Lauren.

„Nevyrazí. Nikdo se nic nedozví. Já se jen trochu projedu na člunu a ty z bezpečí zdokumentuješ všechny škody.“

„Jedu s tebou,“ prohlásila tvrdohlavě Lauren.

„Obě víme, že tvoje manželka je jedna z nejděsivějších žen na planetě. Jestli zjistí, že jsem tě těhotnou nechala nastoupit na rybářský člun a prozkoumávat s ním záplavové vody, zavraždí mě. Zůstaň tady!“

Cat přehodila nohu přes příď člunu a vylezla na palubu.

Stuart byl nemluvný muž středního věku. Se zavřenou pusou odhodlaně kormidloval malý člun zaplavenými ulicemi. Pro něj je to jen další průzkum, pomyslela si Cat. Netušil, kdo je, myslel si, že prostě narazil na bláznivou ženskou, která si přijela povodeň obhlédnout, vybavená malým chladicím boxem se sendviči, s vodou a termoskami kávy. Byla pro něj zkrátka další dobrovolnice a chtěla, aby to tak zůstalo.

Byla tam inkognito, v kšiltovce a četných vrstvách oblečení by ji nikdo nepoznal.

Natočila záchranu mladé maminky, jejího hošíka a urousané kočky z jejich zaplaveného domova pomocí kánoe. A pořídila několik desítek fotografií záplav a škod. Přemluvila Stua – Cat netušila, jestli mu vadí, když mu takhle říká –, aby pluli přes park, přičemž doufala, že se dostanou blízko k domu Haiových. Samotný park se ocitl úplně pod vodou. Strom… Strom, který uplynulých padesát let zdobili a rozsvěceli na vánoční sezonu, byl zlomený a ležel na boku v ledové vodě plné trosek.

Tady žádný Vánoční festival nebude. Ledaže by televize místo řečí poskytla peníze. Jestli tohle nebude vedení stanice připadat jako nejzásadnější ze všech vánočních speciálů – ne, tahle varianta nepřipadá v úvahu. O to se už postará.

Stu, pečlivě sledující proud, se neodvažoval moc daleko do parku. Místo toho svůj motorový člun vedl ulicí zvanou Pod Jmelím. Dům Haiových, roztomilý přízemní domek, který Cat osobně pomáhala renovovat, se nacházel metr ve vodě. Dokončený suterén bude úplně zničený a první podlaží bude potřebovat nové sádrokartony, nové podlahy a lišty, ale pokud nebude příroda dál vyšilovat, bude znovu obyvatelný.

Nápis na vstupních dveřích hlásal, že Haiovi jsou pryč. A Cat přemítala, kdo byl tak prozíravý a požádal obyvatele, aby označili, že je jejich dům prázdný, a ušetřili tak čas záchranářům.

Fotila, natáčela videa. Dělala všechno pro to, aby televizi přesvědčila, že je třeba ji poslat zpátky do tohohle městečka.

Cat si vrazila telefon do pláštěnky a začala zkoumat sousední okna, jestli tam nezahlédne nějaký pohyb. Rozklepala se zimou, a tak si plášť přitáhla k tělu. Viděla, jak její dech tvoří obláčky, stříbřité obláčky ve studeném vzduchu. Arktická teplota záplavových vod zvyšovala nebezpečí.

Před sebou si všimla pohybu. Z kryté verandy nějakého venkovského domku asi o půl bloku dál mávaly paže. Cat to ukázala Stuovi a on se tím směrem rozjel. Čtyřčlenná rodina měla v rukou pytle na odpad, její členové se drželi jeden druhého a brodili se k nim, aby jim poděkovali za záchranu.

Naprosto neznámá žena podávala Cat to nejcennější, co měla, svou malou holčičku. „Děkuju,“ zašeptala skrz drkotající zuby, když ji její manžel postrkoval na palubu.

Cat se kousla do rtu a energicky přikývla. Pak dítě odložila za sebe a vzala z ramen otce malého chlapce.

„Ahoj, kamaráde. Chceš se projet na lodi?“

Zazubil se na ni, moc nevinný na to, aby chápal okolnosti, v nichž se ocitli.

„Já mám lodě rád!“ oznámil.

Cat podala ruku otci a pomohla ho vytáhnout do člunu. Přebral si od ní syna, vzal svou ženu kolem pasu a přitáhl ji k sobě.

„Kam je odvezem?“ chtěl vědět Stu. Byla to první souvislá věta, kterou ho slyšela vyslovit.

Sakra. Kdy se z ní stala šéfová? „Vraťme se k tomu obchodu. Je tam jídlo, auta. Pro všechny bude jednodušší se odtamtud nechat někam odvézt.“

Stu cosi zavrčel a přidal plyn.

Když pluli kalnými vodami po zničené ulici, chlapeček tleskal rukama v rukavicích.

Cat ztratila přehled o tom, kolik lidí celkem dovezli do bezpečí. Její telefon byl už několik hodin vybitý a dobíjel se v pick-upu. Lauren, rozená organizátorka, zařídila na parkovišti u obchodu jakýsi přijímací prostor pro zachráněné lidi. Samotný obchod otevřel dveře dokořán, griloval hot dogy a hamburgery a rozdával všem, kteří to potřebovali, vodu v lahvích či iontové nápoje. Dary v podobě dek a ponožek, žrádla pro psy a kočky a další nezbytnosti se třídily a rozdávaly.

Jako kdyby neštěstí nebylo dost, zadní konec bouřky se zastavil a pořád visel nad Merry. Vítr se teď sice ztišil, ale pořád vytrvale pršelo a zachránci i jejich vzácný náklad tak byli promočení na kost. Záblo je natolik, až si Cat myslela, že se snad už nikdy nezahřeje.

Vůči dešti začali být všichni imunní. Teď když pominulo to nejhorší, teď když bylo jejich město pod vodou, představovala trocha deště nejmenší z jejich starostí.

Služby mobilních operátorů nefungovaly, což přidávalo další nepříjemný rozměr k frustraci, již všichni cítili. Přátelé a příbuzní, kteří si dělali starosti o obyvatele Merry, se scházeli v hloučcích na okraji zaplavené oblasti. Lauren je všechny nutila nastoupit do služby a rozdávala jim úkoly.