Přeložila Michaela Piňosová

If Only I Had Told Her

Copyright © Laura Nowlin, 2024

Czech edition published by arrangement with Ilustrata Agency.

All rights reserved.

Translation © Michaela Piňosová, 2025

ISBN 978-80-284-0487-1

Tato kniha je věnována památce

Aliksir Drago Jaan

A všem rodičům,

jejichž děti dál žijí v jejich srdcích.

Poznámka autorky

V zimě roku 2009 mě manžel našel zhroucenou nad IBM ThinkPadem z druhé ruky. Klekl si přede mě v mojí „kanceláři“ (čili výklenku v naší maličké garsonce, kde jsem si zřídila psací stůl) a já zavzlykala:

„Finny teď musí v mojí hlavě umřít!“

Zatímco jsem sepisovala vyprávění Autumn v Kdyby zůstal se mnou, v duchu jsem vytvořila Finnovu verzi a vnímala všechny jeho myšlenky a touhy. Dokonce jsem jí věnovala stránku a půl. Manžel mě našel v slzách, jelikož jsem si uvědomila, že ony stránky budu muset vymazat. Neměla jsem agenta ani žádné vyhlídky na vydání; nemohla jsem se pustit do zbrusu nového románu z jeho pohledu, když bylo potřeba, abych se věnovala úpravám toho, který jsem už napsala z pohledu Autumn. A tak jsem si osušila slzy a soustředila se, abych z příběhu Autumn vykřesala to nejlepší. Nechala jsem Finnyho hlas odeznít. Opět jsem ho v sobě nechala zemřít.

Během let spousta čtenářů zatoužila po jeho perspektivě, a já pokaždé zareagovala slovy: „Je mi líto, ale je mrtvý; nemůžu ho přivést zpátky.“ Což byla pravda. Skutečně jsem tu moc neměla. Měla ji totiž Gina Rogersová.

Původně jsem neměla v plánu si audioknihu poslechnout. Představa mých slov vycházejících z cizích úst mě děsila. Ale pak mi Gina poslala zprávu s prosbou, zda bych jí v případě poslechu mohla poskytnout zpětnou vazbu – třeba i negativní –, protože i ona je umělkyně bažící po dokonalosti. Její přístup a oddanost řemeslu mě tak zasáhly, že jsem se rozhodla dát tomu šanci.

Jakmile jsem slyšela Ginu v roli Finnyho, jak Autumn říká „Čau“ na autobusové zastávce, pocítila jsem, jak se ve mně opět probouzí. A než jsem audioknihu stačila doposlouchat do konce, byl zpátky mezi živými a, můj drahý čtenáři, pekelně naštvaný. Ne proto, že jsem ho zabila – pochopil, že příběh v Kdyby zůstal se mnou musel být co nejlepší –, ale protože by k tomu rád taky něco řekl a pár věcí objasnil. Vzhledem k jeho zázračnému obživnutí mi to dávalo smysl, a tak jsem se nechala přesvědčit, abych ho pustila ke slovu.

Takže mi odpusť, pokud jsem se někdy zapřísahala, že tato kniha nikdy nevznikne. Tehdy jsem tomu věřila celým svým srdcem umělkyně.

Ale člověk míní, život mění, a to je jenom dobře.

Varování

Tento román obsahuje vyobrazení smrti, deprese, sebevraždy a těhotenství.

Pokud si vy nebo vaši blízcí procházíte náročnou životní situací, nebojte se požádat o pomoc.

Národní krizové linky:

Linka bezpečí: 116 111 (pro děti a mládež do 18 let)

Linka první psychické pomoci: 116 123 (pro dospělé)

Finn

Kapitola první

Spát vedle Autumn je děs. Mluví ze spaní, kope kolem sebe, uzurpuje si přikrývky, používá vás namísto polštáře. Mohl bych vyprávět, kdybych měl komu. Avšak Autumn se za svoje noční vyvádění překvapivě stydí a je to jedna z excentričností, za které ji není radno pošťuchovat. Naše mámy – Matky, jak jim Autumn začala přezdívat, když jsme byli malí – mají vlastní historky o jejím nočním běsnění a pohled, který po nich pokaždé vrhne, mě donutí nechat si vzpomínky na naše neklidné až násilnické přespávačky pro sebe.

Letos v létě jsem si uvědomil, jak málo se ve skutečnosti změnila. Předevčírem mě sledovala, jak hraju videohry, a po chvíli usnula. Když se mi konečně, konečně podařilo provést přesně načasovaný skok, v klíně mi přistála její ruka, což způsobilo, že se moje postava zabila při pádu. Jemně jsem jí nadzvedl paži a poposedl o kousek dál, ale zase ne o moc. Když se probudila, vůbec jsem se jí o tom nezmínil; spustila by, že je unavená a musí jít domů, a já bych se raději vzdal všech svých videoher, než abych promrhal byť jen minutu toho, co se mezi námi odehrávalo od chvíle, kdy se s ní Jamie rozešel.

Právě proto jsem si včera dal záležet, abych si ustlal mezi ní a Jackem. Bylo jasné, že přespíme u nás, a považoval jsem za svoji povinnost schytat všechny rány.

Popravdě: doufal jsem, že k něčemu takovému dojde.

Poprvé mě probudily její prsty bubnující mi o žebra.

Teta Claire nelže. Autumn opravdu začala chrápat. Když jsme byli malí, tak nechrápala. Skoro bych jí uvěřil, když mě zas a znovu přesvědčovala, že to její matka říká ze srandy.

Ale přímo tady, pod mojí paží, v přístřešku z dek, který jsem pro ni postavil, mám důkaz. Leží na boku, schoulená do klubíčka, a chrápe, i když potichu. Její dech vychází v krátkých, horkých poryvech.

Poté, co Jack minulou noc odpadnul, jsme si ještě chvíli povídali. Autumn chvílemi usínala, ale nehodlal jsem se jí jen tak vzdát, a tak jsem ji nutil odpovídat, dokud neřekla: „Pššt, Finny. Potřebuju se na to uklízení soustředit.“

Otočil jsem se k ní a ve tmě rozpoznal, že má zavřené oči a mělce oddechuje.

„Myslíš usínání?“

Zakabonila se.

„Ne. Nevidíš ten smeták? Je tu takovej binec…“

„Kde?“ zeptal jsem se.

„No, však víš… v prostoru… mezi…“

„Mezi čím?“

„Hm?“

„V prostoru mezi čím, Autumn?“

„Předstíráním a realitou. Pomoz mi. Je v tom fakt hroznej binec.“

„Proč je v tom binec?“ chtěl jsem vědět, ale odpověď už jsem z ní nedostal.

Usnul jsem přesně tak, jak ležím teď: na zádech a s očima upřenýma na pléd rozprostřený nad námi. Pamatuju si, jak jsem natáhl paži nad hlavu a přitom vnímal, jak Autumn pár centimetrů ode mě sebou škube a něco si pro sebe mumlá, zatímco smýčí prostor mezi dvěma světy. Naše těla se nedotýkala, ale připadalo mi, jako by se atomy v meziprostoru mojí láskou k ní zahřívaly.

O něco později mě probrala rána do tváře. Odstrčil jsem její ruku a obrátil se čelem k ní. Ležela blízko, ale ne tak, aby se na mě lepila. Jedna její pěst svírala přikrývku a druhá – ta, která mi dala pecku – spočívala mezi námi. Přinutil jsem se odvrátit, zavřít oči a pokusit se znovu usnout.

Zato teď…

Teď jsem v sedmém nebi. Autumn se ke mně tiskne čelem, hlavu má pod mojí paží, kterou ji objímám kolem ramen. Instinkt nás svedl dohromady. Vědomě bych to neudělal, ani v polospánku. Nebyl bych si jistý, jestli by jí to nevadilo. Nejsem si jistý ani teď, ale nemůžu se ani hnout.

Můj penis se na základě velmi nepřímých důkazů rozhodl, že zažívá nejlepší den našeho života. Chápu jeho nadšení, ale (bohužel) dost přecenil situaci.

Když se pohnu, probudím Autumn.

A když se Autumn probudí, uvidí, jak na ni moje tělo reaguje.

Do téhle situace jsem se uvrtal sám. Už zase.

Ne že bych s Autumn zažil přímo tuhle situaci. Ale jak už jsem říkal, mohl bych vyprávět.

Ozve se spláchnutí. Ani jsem si nevšiml, že se můj druhý nejlepší kamarád v mezičase z bunkru vytratil.

Nedokážu se před Jackem tvářit, že se nic neděje. Nemyslím, že by to tentokrát nechal plavat. Ví, že jsem i po všech těch letech stále zamilovaný do Autumn, i když jsem jinak šťastný se Sylvií. Celou střední to nechával být, ale teď už mi nedovolí cokoli předstírat.

Pár týdnů nazpět, poté co jsme byli v kině na tom trapném hororu, při kterém Autumn třikrát zařvala hrůzou, oba – Jack i Autumn – prohlásili, že se skvěle bavili. A že chápou, proč mám toho druhého tak rád, a jasně, klidně si to můžeme někdy zopakovat.

Autumn to myslela upřímně. To jsem poznal.

Ne že by tomu u Jacka bylo jinak. Akorát mi zdaleka neřekl všechno.

Nevím, jestli předchozí noc něčemu pomohla. Chci, aby Jack pochopil, že Autumn není pozérka, která si akorát hraje na princeznu, jak tvrdí Alexis nebo Taylor.

Spíš je skutečná princezna, akorát z jiné planety. Je tou nejsebevědomější a zároveň nejméně sebejistou osobou, jakou jsem kdy poznal.

Samozřejmě až na Sylvii.

Vzpomínka na Sylvii připraví můj penis o mylnou představu, že se co nevidět stane zázrak, a způsobí, že ve mně už tak masivní pocit viny ještě nabobtná.

Jack se vyzvrací a odplivne si. Ozve se další spláchnutí, pak proudění vody z kohoutku. Slyším, jak se jde do kuchyně napít.

Pokusím se vybavit si Sylviin rozpis letů. Teď už musí být vysoko v oblacích. Že by nad Lamanšským průlivem? Nedokážu říct přesně. Představím si ji usazenou v sedadle, v uličce, kde prý sedává nejradši. Discmana má položeného na vyklápěcím stolku, a kdykoli se zaposlouchá a nakloní hlavu na stranu, zlatavé vlasy se jí sklouznou po rameni.

Doufám, že jí tahle cesta pomohla tak, jak potřebovala a jak předpokládal její terapeut.

Zpočátku jsem měl pochybnosti. Sylvie samotná v Evropě, bez nikoho, kdo by ji držel zkrátka? Jasně, už v Evropě byla, mluví plynně francouzsky a kromě toho u sebe má mobil. Přesto jsem zůstal nevěřícně zírat, když terapeut trval na tom, aby pomaturitní cestu, kterou jí naordinoval, podnikla sama, bez kamarádů i rodičů.

Teď už vím, že na to doktor Giles nejspíš kápnul. Sylvie se o sebe dokáže postarat, když si nemusí na nic hrát. Opije se pouze tehdy, když potřebuje ohromit okolí. Kdyby ji nikdo nevyhecoval, nepředvedla by žádný ze svých legendárních opileckých kousků.

Sylvie prošla celý kontinent sama, s batohem na zádech a mapami, seznamy hostelů a jízdními řády vlaků v ruce. V Amsterdamu zažila horké chvíle, protože si neuvědomila, že se ji nějací týpci pokouší sbalit, ale dostala se z toho, a když mi konečně zavolala, bylo dávno po všem.

Doufám, že Sylvii docvakne, jak je schopná, chytrá a vytrvalá. Snad se bude mít ráda pro to, jaká je, ne pro to, jak ji vidí ostatní. Mohla by dosáhnout všeho, co si zamane, kdyby se přestala starat o to, co si o ní myslí nesprávní lidé.

K nim patřím i já, a proto doufám, že nepohřbím veškerý pokrok, který za toto léto udělala.

Jack se vrátí do pokoje. Rychle zavřu oči. I když si můj penis zachoval poslední zbytky optimismu, dokážu to skrýt pod přikrývkami. Měl bych začít něco dělat, probudit Autumn a předstírat, že se k ní moje ruka ani nepřiblížila, ale zatím se k tomu nemám.

Zaslechnu, jak se klopa našeho přístřešku nadzdvihne. Jack si povzdychne. Řekne tu samou větu jako tehdy, kdy jsem uvěřil Sylvii, že nebude pít a odřídí to z pařby domů, a pak jsem mu musel totálně namol volat, aby pro nás přijel.

„To se dalo čekat,“ zamumlá.

Pustí klopu a podle všeho zamíří na gauč, ale to už se moje pozornost přesune jinam.

Autumn se co nevidět probudí. Občas sebou nepatrně škubne a změní výraz v obličeji v reakci na dění, jež vidí jen ona sama. Vyloudí ze sebe něžný zvuk, který bych z ní rád dostal já, kdyby byla vzhůru a dala mi k tomu svolení. S tou myšlenkou zvednu paži a trochu se od ní odtáhnu. Zamračí se nad ztrátou tělesného tepla, a tak se zarazím a počkám, až se úplně probere. Ale ona jen zasténá a stočí se do ještě menšího klubíčka.

Dopřeju si pocit prchavého luxusu, který ve mně vyvolá pohled do její tváře.

Je až osudově nespravedlivé, jak krásná Autumn je. Staví mě to do obrovské nevýhody. Jako by její geniální, potrhlý mozek byl málo. Proč k němu musí mít i dokonalou tvář?

V životě jsem neměl šanci jí odolat.

A to ani před tím, než jí narostla prsa.

Potřebuju tenhle proud myšlenek zastavit.

Tak do toho, ať to mám za sebou.

Jack sedí na kraji gauče a píše esemesku. Mlčí, dokud se neposadím.

„Finne, kámo…“

„Já vím,“ přeruším ho.

Zaklapne mobil.

„Nevíš. Jseš v tom až po uši. Nemáš páru, co vlastně děláš.“

„Ale mám.“

Zůstane na mě zírat.

„Vím, co dělám,“ zkusím to znovu.

„Co teda děláš? A co na to ona?“ Kývne bradou k bunkru. I když nehulákáme, začne šeptat. „Musela by být nejblbější osoba na týhle planetě, aby si nevšimla, že jseš z ní úplně hotovej.“

„Není blbá. Jenom neví, jak moc…“ – nedokážu ze sebe to slovo vypravit – „… mi na ní záleží. Myslí si, že je to láska z dětství.“

Věnuje mi další upřený pohled, ale já nevím, co ode mě chce slyšet. Autumn se mnou neflirtuje. Nemá dvojsmyslné narážky ani ve mně nevyvolává falešné naděje. Ne vědomě.

Problém je ve mně. Moje srdce zazmatkuje, kdykoli mi projeví náklonnost, která by měla být vzhledem k naší minulosti přirozená.

„Koukni, Finne,“ odtuší Jack. „Já nejsem jako ty. Nejsem z rodiny, kde by se mluvilo o pocitech a tak. Je to pro mě těžký, ale i tak se o to pokusím. Opět.“

Opět.

Má pravdu.

„Jsi dobrej kámoš,“ řeknu. „A dík. Ale ona mě potřebuje. Mezi ní a jejíma kamarádama je to teď špatný.“

„Vždyť se s tebou celou noc smála!“ Jack to vysloví, jako by mi chtěl každé slovo vtlouct do hlavy.

„Byla opilá, a kromě toho, je jako…“ Dojde mi, co se chystám říct, ale ta slova ze mě vyletí dřív, než stačím dupnout na brzdu. „… Sylvie. Až děsivě dobře dokáže skrývat svoji bolest.“

Jack zasténá a přejede si dlaní po obličeji. Pak řekne něco, čemu úplně nerozumím, ale zachytím slovo „typ“. Autumn ze sebe v bunkru vyloudí zvuk. Nato oba zadržíme dech a zaposloucháme se.

Nic, jen ticho.

„Když už mluvíš o Sylvii,“ zašeptá Jack. „Občas si na ni postěžuju, to jo, ale je to i moje kámoška, a…“

„Já vím. Mám v plánu…“

Autumn ze sebe vyrazí další zvuk.

„Je vzhůru,“ upozorním ho.

Jack si povzdychne. Má ohledně Autumn pravdu a ví, že jsem si toho vědom.

Oběma je nám jasné, co bude následovat. Autumn a já nastoupíme na Springfield. Najdeme si nové kamarády, možná tentokrát společné, ale Autumn nakonec potká někoho, kdo se jí bude líbit a bude mít to, co ji přimělo dát se dohromady s Jamiem. A mě to úplně zničí. Totálně mě to převálcuje. S Jackem jsme si dostatečně blízcí, aby ho to taky zasáhlo. Já se však nedokážu vzdát toho, co s Autumn máme, a když ten kluk přijde, hodlám se ujistit, že se o něj bude moct opřít a že se k ní nebude chovat jako k problematickému, ale zároveň drahocennému úlovku. Nebo jako k podržtašce. Nebo jako k terči vtipů.

„Fin-ne,“ zanotuje Jack. Luskne mi prsty před obličejem. „Haló!“

„Promiň, já…“

„Přemístil ses za ní do jiný dimenze? Poslední dobou jseš takovej… no… však si vzpomeň na minulej tejden!“ Nato se Jack zeptá: „Jak jsi ten zápas mohl zasklít?“

„Byli jsme s Autumn v obchoďáku.“

„Vždycky ses díval, když byli Strikers v televizi,“ připomene.

To je pravda; byl jsem na sebe naštvaný, když jsem si na ten zápas vzpomněl. St. Louis sestavilo horko těžko dohromady ligový tým a já si dal za úkol mu fandit. Ale Autumn začala mluvit o tom, že obchoďák je zpustlá zahrada, kde část záhonů zmírá rychleji než zbytek. Podle Autumn je okolí kina slunné místo, kam proudí nejvíc vláhy. Potulovali jsme se po areálu a označovali stánky za plevel a obchody za zanedbané okrasné dřeviny.

Mé pokrčení rameny Jacka neuspokojí. Dál čeká, co mu k tomu řeknu.

„Až Sylvie zítra přijede, oznámím jí, že je mezi náma konec.“

„To mi došlo,“ utrousí. Zní to prostě, ale v jeho tónu zaslechnu obvinění, které mi patří. „A pak co?“

„Ježíši!“ vyjekne Autumn a v rychlosti se vysouká ven z bunkru.

„Autumn,“ vyhrknu automaticky, když zamíří k toaletě vedle kuchyně, z níž se před chvílí vrátil Jack. Varoval jsem ji, že když si dá ten čtvrtý koktejl, bude jí zle. Byla to její volba, ale i tak se cítím provinile. Navíc ho namíchal Jack, na rozdíl od předchozích tří, které jsem připravoval já, takže nejspíš obsahoval víc alkoholu. Chystám se nadhodit něco o Jackových barmanských dovednostech, když si všimnu výrazu v jeho tváři a vzpomenu si, že v téhle debatě momentálně nemám navrch. „Jdu se podívat, jak je na tom,“ řeknu.

„To mi došlo,“ zopakuje Jack. „A pak co?“

„A pak se budem jen tak flákat?“ Pokusím se to pronést vzletně, jako by se jeho otázka týkala pouze dneška, ale nikoho tím neošálím. Oba víme, že se vyhýbám klíčové otázce: Jak mám strávit zbytek života zamilovaný do Autumn Davisové bez naděje, že by moji lásku opětovala?

Kapitola druhá

„Nech mě bejt,“ hlesne Autumn, když zaklepu na dveře. Zní to, jako kdyby umírala.

„Jsi v pohodě?“ Vím, co mi odpoví.

„Jo. Nech mě bejt.“

Autumn nesnáší, když musí ukázat svou zranitelnost. To má po matce, i když tetu Claire v jednom kuse kritizuje za to, že se skrývá za maskou předměstské dokonalosti.

„Dobře.“ Mám nutkání počkat před dveřmi, i když vím, že chce mít soukromí. Dám se na odchod a přitom ignoruju zvuky vycházející z místnosti. Před pár minutami jsem po ní toužil, ale spíš jsem se měl starat o její kocovinu.

Někdy mám pocit, že ve mně Autumn probouzí to nejhorší. Připadám si před ní jako typ kluka, který nesnáším; svalovec, který v šatně vede kecy, nad nimiž zůstává rozum stát. Hlavně ve vyšších ročnících jsem se pokoušel ozvat, ale často mi to, co jsem zaslechl, tak vyrazilo dech, že mi nakonec utekla příležitost. Když však sem tam padla nějaká ta přisprostlá narážka na Autumn, slova ze mě vyletěla dřív, než jsem si vůbec uvědomil, co se děje.

Tehdy jsem se dokázal ozvat a vynadat jim za jejich sprosťárny, protože jsem se v nich viděl. Toužil jsem po tom samém, po čem toužili i oni, nebo byl svědkem toho, co popisovali. Jejich slova v sobě až groteskně odrážela moje vlastní pocity.

A pak, ve čtvrťáku, po posledním setkání běžeckého týmu, ke mně přistoupil prvák a prohlásil: „Rick měl na jiný holky mnohem horší kecy, a tys držel hubu,“ čímž naplno odhalil moje pokrytectví.

Jízlivě jsem se na toho chudáka ušklíbl. „Asi bylo načase zvýšit svý standardy. Ale já už to mám za pár. Příští rok můžeš bejt rytíř na bílým koni zase ty.“ Nato jsem si přehodil tašku přes rameno a oddusal pryč. Nepamatuju si, jak se ten kluk jmenoval, ale vsadím se, že na kreténa Finna hned tak nezapomene.

Během celé střední měla Autumn oči jen pro Jamieho. Nestála o to, aby si jí ti osvalení idioti všímali, a to samé platilo – a pořád platí – i pro mě. Dala mi to jasně najevo už před lety. A já chápu, proč to udělala. Je to tak lepší. Ale pokud si jednoho dne promluvíme, řeknu jí, že když už nic jiného, mohla mi na rovinu říct, že moje city neopětuje. Nemusela mě beze slova opustit.

Na tohle nejspíš máma včera narážela. S tetou Claire si vyrazily na víkend plný vína, aby společně zapily rozvod s Tomem, tátou Autumn. Nechaly mně a Autumn peníze a minimum instrukcí, jak se chovat, zatímco budou pryč. Když mě máma včera objímala na rozloučenou, zamumlala mi do ucha: „Sakra práce, mladej. Tak jí to konečně řekni.“

Mezi mnou a Autumn už delší dobu visí jakési neúplné porozumění. Ona ví, že si přeju, aby ve mně viděla něco víc než jen kamaráda. A taky by měla vědět, že je to ještě hlubší, než si myslí. Láska k ní je pro mě něco jako náboženská víra. Ale jestli to tak necítí, nic se neděje. Jsem s tím v pohodě. Zvládnu to. Můžeme se dál kamarádit, jako když jsme byli malí. Už tehdy jsem do ní byl zamilovaný, ale tentokrát nehodlám blbnout, abych jí to dokázal. Stačilo, když jsem se ji pokusil políbit a ona můj polibek neopětovala.

Avšak máma neodhadla načasování. Tenhle víkend se na nějaké svěřování necítím. Potřebuju přežít dnešek a zítra se rozejít se Sylvií. S Autumn si snad promluvím potom. Nebo možná počkám na Vánoce. Fakt nemám tušení, co dělat.

Opět jsem zapomněl, že je u nás i můj nejlepší kámoš. Vešel jsem do kuchyně, abych opekl toasty jako vždycky, ačkoli se u mě Autumn probudila s kocovinou vůbec poprvé.

Jack se zničehonic objeví ve dveřích. Dlouze se na mě zahledí.

„Budeš na ně dávat i cukr a skořici?“

„Takhle si Autumn toasty nedělá, ty chytrej.“ A je to tu zas. Vybíjím si zlost na ostatních, namísto toho, abych se postavil vlastním démonům jako chlap. Pokusím se změnit tón, abych zněl víc jako já. „Chceš taky?“

„Jasně.“ Posadí se a zívne. Pro dnešek se rozhodl nechat to být. „Co říkala na Mafiány?“

Uchechtnu se.

„Sotva začali, když jsi odpadl. Ale stejně jsi nám včera většinu děje vykecal, takže je vidět vlastně ani nepotřebujem.“

„No tak to vůbec,“ ohradí se Jack. „Ten film je důmyslně vystavěnej domeček z karet…“

Mluví dál, ale já už ho neposlouchám. Otevřou se totiž dveře od záchodu.

Je zpátky.

Zaslechnu, jak za mými zády přejde přes kuchyň a usadí se ke stolu.

„Je ti líp?“ zeptá se Jack.

„Jde to,“ odpoví. Když se k ní otočím, má zavřené oči, choulí se na židli a bradu si podpírá kolenem.

Podám Jackovi první várku toastů a hned se vrhnu na další.

„No, a když si přečteš Wiseguy, origoš materiál, na kterým je ten film založenej,“ spustí zase Jack. Je to jeho oblíbené téma. Vím, o čem mluví, aniž bych ho musel poslouchat. Dokážu přikyvovat a přitakávat bez toho, že bych odtrhl oči od Autumn.

Namažu jí toast máslem, jak to má ráda, a ona mi věnuje slabý, vděčný úsměv, pod kterým úplně roztaju. Nechápu, že to se mnou ještě neseklo.

Jackův monolog o Scorsesem mě má zachránit před sebou samým, a já se chovám jako mizerný kámoš.

Autumn dýchá pomalu a soustředěně. Každé sousto rozžvýká, polkne a pak se zhluboka nadechne. Žvýknutí. Polknutí. Nadechnutí. Funguje to. Začíná se dávat dohromady. Pořád má zavřené oči; stále si opírá tvář o koleno.

Jack prohlásí: „Podle mě by se ti ten styl vyprávění zamlouval, když jseš ta, no, spisovatelka.“

Autumn otevře oči a zamžourá na něj. Vsadil bych se, že jeho přednášku o historii kinematografie taky pouštěla jedním uchem dovnitř a druhým ven.

„A co si ten film pustit ještě jednou od začátku? Konečně ho uvidíme všichni.“ Jack po mně vrhne pohledem, aby mě ujistil, že tím náš rozhovor zdaleka neskončil.

Autumn jen pokrčí rameny a dojí svůj toast.

Vůbec nevěnuju pozornost tomu, co se děje na obrazovce. Všichni tři sedíme vedle sebe na gauči, bunkr zeje prázdnotou. Oni se dívají na film. Já jen tak posedávám a držím se Autumn nablízku. Vypadá to, že ji toast vykurýroval z nevolnosti, se kterou se probudila.

Kdy se vůbec probudila? O čem jsme se s Jackem v tu chvíli bavili?

Když jsem Jacka upozornil, že je vzhůru, řešili jsme…

Sylvii nebo kopanou. Mohla zaslechnout to či ono.

Už jsem Autumn řekl, že se se Sylvií chystám rozejít. Neprozradil jsem však nic, co by odhalilo pravý důvod. Jako by nestačilo, že chodím se Sylvií, a přitom miluju holku odvedle; ještě se z té holky opět stává moje nejlepší kámoška.

„Prostě už s ní nechci být,“ vysoukal jsem ze sebe, když se mě na to Autumn zeptala. Nelhal jsem, i když jsem jí zdaleka neprozradil všechno. Přikývla, jako by mě chápala, a mně na okamžik připadalo, jako bychom si toho řekli mnohem víc než ve skutečnosti. Až tak moc jsem naivní.

Následující dvě a půl hodiny sedím vklíněný mezi své dva nejlepší kámoše. Včera večer jsme vtipkovali a navzájem se pošťuchovali. Dneska sotva prohodíme pár slov. Tak či tak, zamlouvá se mi trávit čas s oběma zároveň. Doufám, že se z těch dvou taky stanou kámoši, až na podzim společně nastoupíme na Springfield. Ale jenom kámoši, nic víc.

Možná je to nereálná představa, ale pointa zůstává stejná: potřebuju přesvědčit Jacka i sám sebe, že až si Autumn zase někoho najde, tentokrát budu připravený nechat ji jít.

„Hej, Finne,“ houkne na mě Jack. „Pořád mám v kufru tvý kopačky. Pojď si pro ně.“ Zrovna se chystá k odchodu a moje kopačky v kufru rozhodně nemá. Jeho auto je totální skládka, ve které bych si v životě nic nenechal, ani ty kopačky.

„Už jdu.“ Než se zvednu, zalétnu pohledem k Autumn. Je zachumlaná do deky a zapíjí další toast sklenicí vody, kterou jsem jí přinesl. Opět si uvědomím, jak je nespravedlivé, že je tak krásná, i když má zrovna kocovinu.

Doprovodím Jacka k autu, a když se na mě podívá, jeho výraz mluví za vše. Otevřu pusu a chystám se něco říct.

On mě však předběhne. „Ty tvoje řeči nedávaj smysl.“

To jsem od něj nečekal.

„Jaký řeči?“

„Že ví a zároveň neví, že jseš do ní zamilovanej.“

„Takhle jsem to neřekl.“

„V podstatě jo. Možná jste nejblbější osoby na týhle planetě a prostě vám nedochází, jak moc se milujete. Mně ale přijde, že ona to moc dobře ví a dělá z tebe vola, aby se cítila líp.“

„Tak to není…“

Umlčí mě pohledem.

„Zejtra to se Sylvií ukonči. Pak mi zavolej. Zamysli se nad tím, co jsem ti říkal.“

„No tak jo.“ Trhnu ramenem a odvrátím se od něj.

„Mezi náma všechno dobrý?“

Znovu se mu podívám do očí. „Jo.“

Přikývne a pak odjede. Já zamířím zpátky do domu.

Když dosednu vedle ní na gauč, napadne mě, jestli jsem neměl předstírat, že jdu k sobě do pokoje a uklízím údajně zapomenuté kopačky, ale vypadá to, že si Autumn ničeho podezřelého nevšimla.

„Bavila ses?“ zeptám se jí.

Slabě se na mě usměje. „S čtvrtým koktejlem jsi měl pravdu. A nejspíš i ohledně Jackových barmanských dovedností.“

„Měl jsem stoprocentní pravdu v obojím. Ale už vypadáš líp.“

Vypadá úžasně, ostatně jako vždycky.

„Ten toast fakt pomohl. Dík.“ Věnuje mi další úsměv, který mě zahřeje u srdce.

„Je to jeden z fíglů, který jsem se naučil.“ Když jsem se musel starat o Sylvii, dodám v duchu.

„Asi bych měla jít domů a dát si sprchu,“ řekne.

To mě překvapí a zároveň zamrzí. Párkrát zamrkám.

„Oukej.“ Možná to tak bude lepší. Stejně si potřebuju utřídit myšlenky. A rozmyslet si, co zítra řeknu Sylvii.

Než se Autumn zvedne, protáhne si ruce nad hlavou a zasténá, a já zatoužím, abych si ten moment, jako spoustu jiných, mohl přehrávat v hlavě pořád dokola.

Pak přes rameno houkne „Tak čau, Finny!“ a vyrazí směrem k domovu v sousedství.

Chvíli počkám a pak se vyřítím nahoru, abych ji naposledy zahlédl, než zmizí ve dveřích. Naše okna jsou naproti sobě; možná ji ještě uvidím, jak vchází k sobě do pokoje.

Ne že bych ji chtěl šmírovat polonahou, nebo dokonce nahou. Jasně, nejednou se mi naskytla příležitost a párkrát jsem se málem neudržel, ale nakonec jsem se přinutil zatáhnout závěsy, když to předtím neudělala ona. Dnes však vejde do místnosti a dá si záležet, aby je pečlivě zatáhla. Já je naopak nechám roztažené a rozvalím se na posteli. Měl bych se zamyslet nad tím, co máma a Jack říkali o mém vztahu – tedy vlastně přátelství – s Autumn. Oba se shodli na tom, že bych jí to měl říct.

Problém je, že Autumn je to jediné, na co dokážu myslet. Na to, jak její hnědé oči zářily, zatímco jsme včera stavěli ten bunkr. Jak jí voněly vlasy, když se ke mně dneska ráno přitulila. Jak se prohnula v zádech a zasténala, když se zvedala z gauče. A taky na to, že se právě teď svléká a míří do sprchy.

Myslím na ni intenzivně, ale ne tak, aby se mi ulevilo, teď anebo potom.

Kapitola třetí

Nedokážu se ohlédnout do minulosti a s jistotou určit okamžik, kdy jsem se zamiloval do Autumn Rose. Jak jsme bok po boku vyrůstali, to, co jsem k ní cítil, než jsem se vůbec naučil číst, se postupně formovalo a prohlubovalo. Ale kdybych zapátral v paměti, řekl bych, že poprvé jsem k ní pocítil cosi jako zamilovanost už na prvním stupni. Netuším, jestli by psychologové souhlasili, že někdo takhle malý dokáže cítit skutečnou lásku. Ale vím, že u mě to tak bylo.

Zamiloval jsem se do ní, ale bylo nám teprve jedenáct, a tak mi naše přátelství připadalo přirozené, i když rozhodně jen dočasné. Dělali jsme, jako bychom spolu měli strávit celý život, přesně jako Matky; beztak časem dojde k závěru, že bychom se měli vzít. Ale nevypadalo to, že by se o mě zajímala tak jako já o ni. Nechápala, proč nám Matky zakázaly spát ve stejné posteli. Já ano. Kdykoli jsme o sebe zavadili rukama, nesnažila se ten moment protáhnout co nejdéle. Já ano.

Mé první zamilované roky byly těžké, jenomže to jsem netušil, že ty následující budou ještě těžší.

Jacka jsem poznal první den na druhém stupni. S Autumn jsme neměli společnou ani jednu hodinu, což mi na jednu stranu umožnilo soustředit se na učení, ale na druhou stranu, nevídat se při obědě mi přišlo jako blbý vtip. Vždyť vedení školy ví, že jeden bez druhého nedáme ani ránu, že máme být spolu. Až přijdu do jídelny, určitě tam na mě bude čekat, že ano?

Nečekala na mě. Autumn si během první polední pauzy našla novou partu, která se později stala mojí partou, ale to jsem tehdy ještě nemohl tušit.

Když jsem se nakonec usadil vedle Jacka k převážně prázdnému stolu, tvářil se, jako by na mě celou dobu čekal. Měli jsme spolu první hodinu tělocvik; učitel nám dal volno, a tak jsme si s pár dalšími kluky kopali s míčem. Ale neposadil jsem se k němu proto, že bych si ho pamatoval. Prostě jsem se poraženecky sesunul na první volnou židli, která byla poblíž. On mě však poznal. Začal se vyptávat, jestli bych chtěl v budoucnu hrát kopanou jako profík. Bez zájmu jsem odpověděl, že jo, a přitom se snažil odhadnout, co právě dělá Autumn.

Ale pak Jack zpečetil náš osud.

„Chci bejt zadák, protože mám rád Paola Maldiniho.“

Má hlava vystřelila vzhůru a poprvé jsem se na něj pořádně podíval: měl pihovatý obličej a nazrzlé vlasy.

„Já taky,“ vyhrkl jsem. „Je to můj vzor.“ Poslední slovo jsme vyslovili současně. Nepamatuju si, o čem jsme se bavili pak, ale od té chvíle z nás byli přátelé.

Během večeře s Matkami Autumn vyprávěla o holkách, se kterými se seznámila na obědě, hlavně o jakési Alexis, a já byl rád, že nám to oběma vyšlo. Prvních čtrnáct dní jsem si říkal, že ostatní možná měli pravdu, že nám fakt prospěje, když si najdeme i jiné kamarády. S Jackem jsem mohl sedět na obědě a řešit s ním kopanou a na všechno ostatní mít Autumn. Ta zase mohla chodit s holkama do obchoďáku. Hodně začala řešit holčičí věci, ale na zbytek měla mě, ostatně jako vždycky.

Když si mě pak máma vzala stranou, aby mi vysvětlila, že letos na Autumniny narozeniny povečeříme s jejím tátou, strejdou Tomem, jako rodina, a pak půjdeme domů, protože si pozvala kamarádky na přespávačku, pochopil jsem to. Nevadilo mi, že se nemůžu zúčastnit. Jen mi bylo divné, proč mi to neřekla sama Autumn.

Došel jsem k závěru, že to nejspíš bylo načasováním. Ve všech předmětech jsem chodil na kurzy pro pokročilé, na rozdíl od Autumn, které nevyšla dokonce ani angličtina. Na konci páté třídy ji taktak dala na dvojku. Veškerou povinnou četbu sfoukla už ve čtvrté třídě, a tak využila čas v hodině, aby si pod lavicí tajně četla Stephena Kinga. Do čtenářského deníku pak napsala pouze to, co si dokázala po dvou letech vybavit. Říkal jsem si, že za takových okolností je dvojka s odřenýma ušima obdivuhodný výsledek.

Jelikož jsme měli jiné rozvrhy, dostávali jsme i jiné úkoly. Nedávalo smysl dělat je společně, pokud Autumn zrovna nepotřebovala pomoct s matematikou. A tak jsme spolu po večerech trávili minimum času. Vyložil jsem si to tak, že mi to chtěla říct, ale zkrátka k tomu nenašla příležitost.

Celý měsíc jsem o ní Jackovi vyprávěl. Jak je zábavná, hustá a vtipná; jak si pamatuje, že správně je „Paolo“, ne „Pablo“. (Ne že bychom se spolu bavili o kopané. Ale záleželo jí na mně natolik, aby vnímala, když jsem o Paolovi Maldinim mluvil já.)

Na moje narozeniny, které jsem slavil týden před Autumn, jsem Jacka pozval na večeři s ní, mámou a tetou Claire. (Tom se mých oslav neúčastnil a já po tom ani netoužil. Můj vlastní otec akorát zasílal potvrzení, že přispěl další částkou na můj spořicí účet.) Těšil jsem se, až Jacka s Autumn seznámím.

Autumn se na něj usmála a jemu mohly vypadnout oči z důlků. Otřásl se, jako by právě vylezl z bazénu. Sice jsem mu o mojí kamarádce Autumn říkal, ale nepopsal jsem mu její vzhled nebo ženské tvary, které nabyla teprve nedávno. Pak zamumlal: „Čau,“ a večer proběhl jako kterákoli jiná oslava s Matkami a Autumn, akorát u toho tentokrát byl i Jack. Až později jsem si uvědomil, kolik času Autumn strávila zíráním na displej svého nového mobilu a jak zdvořile, ale odtažitě se k Jackovi chovala.

Matky určily, že mobily dostaneme nejdřív v den třináctých narozenin, avšak Autumn dostala ten svůj už začátkem měsíce, prý kvůli zmatkům ohledně data na smlouvě s operátorem. Tom jí ho rovnou předal, „aniž by se napřed poradil s Claire, jak bývá v jeho království zvykem“, prozradila mi máma. Když jsem toho večera dostal mobil i já, navrhl jsem Autumn, že odteď si můžeme posílat esemesky namísto volání si pomocí kelímků na provázku nataženém mezi našimi okny. Usmála se, ale nevypadalo to, že by plánovala si se mnou esemeskovat tak často jako se svými novými kámoškami za poslední týden.

V závěru večera jsme Jacka odvezli domů, a než vystoupil, věnoval mi pohled plný lítosti. Nejspíš si to ani neuvědomil, ale jeho výraz mluvil za vše. Nevěřil, že Autumn vůbec kdy byla mojí kamarádkou. Možná tak dcerou blízké kamarádky mojí mámy, která u nás byla pečená vařená. Podle něj jsem si však myšlenku, že je tahle sexy holka moje kámoška, vsugeroval.

Dal jsem si za cíl Jacka přesvědčit, že Autumn je moje kámoška. Následující dva měsíce jsem ho neustále zval k nám domů, kde na stěnách visely fotky, na kterých se s Autumn objímáme kolem ramen, a máma vyprávěla hromady historek o našich společných zážitcích.

Dokázal jsem mu, že jsme s Autumn bývali kamarádi, ale nepovedlo se mi ho (a popravdě ani sebe sama) přesvědčit, že jsme kamarády zůstali. Poslední den před vánočními prázdninami se Jack konečně ozval. Nepamatuju si, o čem jsme se bavili, ale týkalo se to Autumn.

„Finne, ty vole. Já tě jakože chápu. Taky bych udělal první poslední, abych s ní mohl strávit sedm minut v nebi. Ale baví se s tebou ještě vůbec?“

„Nejsem zrovna typ, kterej by byl zvanej na pařby, kde se hraje flaška nebo tak,“ odfrkl jsem si.

„A to je možná ten důvod, proč už se s tebou nebaví,“ opáčil Jack.

Neobtěžoval jsem se namítat, že se mnou sem tam prohodí pár slov.

„Nejspíš se uvidíme o prázdninách,“ pokrčil jsem rameny.

Jack pro mě měl od počátku pochopení a rozhodl se nechat mě dál snít.

Ale nakonec se ukázalo, že to nebyl jen sen. Fakt se to stalo.

Autumn jako by se probrala z transu a přestala mě ignorovat. Mým tělem prostoupila nepopsatelná úleva. Během oněch dvou týdnů jsem spal nejlíp za poslední měsíce.

Byl jsem zpátky ve hře. Náš vztah sice nebyl takový, jak bych si býval přál, ale měl jsem se od čeho odpíchnout. Mohl jsem udělat další krok.

Kecy ze šaten to ještě nedotáhly na úroveň střední školy, ale jeden osmák už se stačil pochlubit historkou, jak v obchoďáku šmíroval skupinku sedmaček. Z jeho popisu jsem poznal, že se jednalo o Autumn a její kámošky – Alexis dokonce znal jménem –, a šokovalo mě, že na něj údajně mrkly, zahihňaly se, a když si uvědomily, že je pronásleduje, namířily si to do obchodu s luxusním spodním prádlem.

Poprvé jsem se sám sebe zeptal, jestli Autumn znám tak dobře, jak jsem si myslel, a neudělal jsem si o jejím životě beze mě mylný úsudek. A nebylo to naposledy. Na střední jsem si ze závistivých drbů vyvodil, že Autumn už od prváku pila alkohol a měla sex.

Když se však vrátím do sedmičky, byl jsem přesvědčený, že vím, jaký typ kluků se Autumn líbí. Potřeboval jsem být mužnější, jako borci z vyšších ročníků. Už tehdy jsem byl dobrý sportovec, ale hodlal jsem být ještě lepší. Neměl jsem skutečného tátu, který by mi byl vzorem, ale mohl jsem hodně odkoukat od skutečných chlapů. Tušil jsem, že ohromit Autumn mi zabere měsíce, ale rozhodně jsem nepočítal s roky.

A pak se zničehonic stal zázrak. Autumn se ke mně během Vánoc vrátila. Zase z nás byli přátelé. Trávili jsme spolu každý den, povídali si a smáli se jako za starých časů. Nechtěl jsem propásnout příležitost ukázat jí, že jsem jí hoden.

Během prázdnin jsme se s Matkami dívali na Když Harry potkal Sally. Pochopitelně jsem tuhle zamilovanou komedii o kamarádech, kteří se dali dohromady, zbožňoval, a když Autumn řekla mojí mámě: „Ten konec byl fakt romantickej,“ začal se mi v hlavě rodit plán.

Rozhodl jsem se, že jí na silvestra přímo o půlnoci dám pusu, a tím prokážu, jak odvážný a mužný umím být. Plánoval jsem, že zatímco budeme venku mlátit do hrnců, abychom přivítali nový rok, romanticky ji popadnu do náruče a políbím. Předpokládal jsem, že mi instinkty napovědí, jak na to.

Půlnoc mě zastihla v bujaré náladě a všechno to hulákání a řvaní mě málem odrovnalo, jako máminy partnery v předchozích letech. Když jsem si uvědomil, že se všichni začínají trousit zpátky dovnitř a šance mi proklouzává mezi prsty, natáhl jsem se a popadl ji za paži.

„Počkej,“ vyhrkl jsem. Mluvení nebylo v plánu, ale už bylo několik minut po půlnoci.

„Co je?“

Původně jsem ji chtěl vzít do náruče a přitisknout k sobě, ale muselo stačit, že jsem ji chytil kousek nad loktem. Sklonil jsem se k ní a všiml si, jak se jí oči překvapením rozšířily.

Její rty byly přesně tak hebké, jak jsem si představoval. Opět jsem spoléhal na to, že můj smysl pro romantiku zavelí: polib ji tak, jako se líbají lidi ve filmech. Ale nakonec jsem jí jen vtiskl rychlou pusu, jakou jsem dával kdekomu – hlavně Matkám – na tvář.

Ale i tak, líbal jsem ji. Rázem jako bych se ocitl v říši divů a nadějí. Když jsem se odtáhl, zahleděl jsem se jí do obličeje, abych viděl, jak se tváří.

Chvíli zůstala celá zkoprnělá a pak vyhrkla: „Co to děláš?“

Můj sen se zhroutil jako domeček z karet. Nebyla to jen promarněná šance. Byl to test, kterým jsem neprošel. Znovu mi otevřela dveře, a já se ji pokusil sbalit, jako bychom si snad byli rovni. Měl jsem počkat. Měl jsem víc posilovat. Měl jsem se k ní dál chovat jako kamarád a vídat se s ní, kdykoli na mě měla čas během zimních a letních prázdnin, a až bych byl hustší a vyšší a líbil se jejím kámošům, pak bych možná, ale opravdu jen možná měl šanci začít s ní chodit.

Ale všechno jsem zkazil.

Hnusil jsem se jí. Viděl jsem jí to ve tváři.

Chtěl jsem se jí držet o něco déle, udržet nás pohromadě. Že ji svírám tak pevně, až mě z toho bolí ruka, jsem si uvědomil, teprve až když se mi vytrhla.

Nechtěl jsem jí ublížit.

Do toho na nás zavolala máma.

Autumn se otočila na podpatku a rozběhla se k domu. Poprvé v životě přede mnou utíkala. Přitom se ani jednou neohlédla; nevyzvala mě, abych ji následoval.

Uvnitř jsme si všichni čtyři dali dort. V puse jsem měl sucho. Máma se zeptala, proč jsme oba tak zamlklí, a my jednohlasně odpověděli, že jsme unavení. Vyplašeně jsme se na sebe podívali a pak uhnuli pohledem. Když Autumn o chvíli později odešla domů, vůbec jsem neprotestoval.

Teprve u pozdní novoroční snídaně u ní doma jsem si všiml, že má paži posetou drobnými modřinami, a uvědomil jsem si, jak strašně jsem to podělal. V podstatě jsem ji napadl. Viděl jsem sám sebe jejíma očima: zoufalého a nenasytného, ubohého a nezasluhujícího si lítost. Musel jsem se ovládat, abych nevystřelil z gauče a nedal si odstup, který ode mě nejspíš zoufale potřebovala.

Ve škole se mě Jack zeptal, jak jsem se měl o prázdninách. Dvakrát mi během Vánoc volal a lákal mě ven, ale pokaždé jsem ho odmítl, protože jsem byl s Autumn a už jsme měli plány i na další den. To v něm vyvolalo zvědavost a možná i naději, že nesu dobré zprávy.

Mě však v očích zaštípaly slzy. Nerozbrečel jsem se doopravdy, snažil jsem se s tím bojovat, ale stačilo by málo a selhal bych. Prožíval jsem jeden z nejhorších okamžiků svého života.

Stáli jsme v šatnách, velká přestávka byla v plném proudu. Jack se polekaně rozhlédl po místnosti. Čekal jsem, že se na mě vykašle a zdrhne. Namísto toho se nahlas uchechtl, praštil mě do ramene, vyrazil ze sebe: „Až tak? Pojď, vypadnem odsud,“ a vystrkal mě ze dveří.

Věděli jsme, že za popelnicemi je místo, kde budeme mít klid. A zřejmě to věděli i ostatní. Kolem se povalovaly nedopalky od cigaret a obaly od bonbonů. Nechal mě mluvit celou hodinu. Vyklopil jsem mu kompletně všechno, a když jsem skončil, cítil jsem se o maličko líp.

Seděli jsme bok po boku a choulili se před zimou.

Řekl jsem: „Teď nevím, co mám dělat. Přišel jsem o nejlepší kámošku.“

Nato Jack pokrčil rameny. „Taky nemám žádnýho nejlepšího kámoše.“

Po tom všem jsem se rozhodl nechat Autumn na pokoji. Až do Valentýna.

Toho dne se konala jakási charitativní akce. Za dva dolary jste mohli někomu poslat červený nebo bílý karafiát. Na poutači stálo: „Bílé karafiáty jsou pro kamarády!“ Pro koho jsou ty červené, si každý dokázal domyslet. Poslal jsem Autumn dva karafiáty, bílý s mým podpisem a červený se vzkazem „Od tajného ctitele“. Později jsem od Matek zaslechl, že Autumn dostala čtyři červené karafiáty, všechny od tajných ctitelů. Já nedostal ani jeden.

Koncem února přišla máma ke mně do pokoje a posadila se vedle mě na postel.

„Mladej, nazdááááár.“ Kdykoli se mnou chtěla probrat něco vážného, počkala, až si zalezu do postele s knížkou.

„Co se děje?“

Povzdychla si a stiskla mi chodidlo.

„Vždycky jsme s Claire doufaly, že budete s Autumn kamarádi, ale do ničeho jsme vás netlačily, to přece víš.“

Netušil jsem, kam tím míří.

„A taky chápem, že jste se jeden druhýmu odcizili. Ale chtěla jsem se tě zeptat, jak to cítíš ty. Poslední dobou mi přijdeš nějakej skleslej.“

Myslel jsem, že je až bolestně očividné, jak moc po Autumn toužím. Proto mě šokovalo, že si toho mohl někdo nevšimnout.

Možná proto jsem jí odsekl: „Jaký kamarádi, mami?“ a pak znovu zavrtal oči do knihy.

Nejspíš ji to zaskočilo, protože mě nechala přečíst pár řádků, než opět promluvila. „Bráchové a ségry mívaj období, kdy spolu nevycházej, ale pořád se maj…“

Upustil jsem knihu na postel a vrhl na ni vyděšený pohled. Přes tvář se jí mihla celá série emocí, jako když se střídají snímky na plátně: údiv, pobavení, radost a nakonec smutek. Hluboký smutek.

„A opravdoví kamarádi,“ pokračovala, „mívaj období, kdy si přestanou bejt blízcí, a je to tak v pořádku. Pořád jim na tom druhým záleží. Může se stát, že se později zase sblíží, a možná se z nich nakonec stane něco víc. Možná.“

Naklonil jsem hlavu na stranu, abych jí dal najevo, že poslouchám.

Prohlásila: „Teď by ses měl soustředit na to, co ti přináší radost, třeba na školu nebo na kopanou. A taky máš novýho kamaráda Jacka. Můžeš si říct: ‚Autumn šla tam, kam ji srdce táhne, a je to tak v pořádku. Pořád jsem skvělej kluk a budu tu pro ni, kdyby mě potřebovala.‘ Co ty na to?“ Znovu mi stiskla chodidlo.

„Fajn,“ odpověděl jsem. „Připadám si jak na nějaký besedě pro školy, ale i tak dík.“ Pokrčil jsem rameny a nechal ji, aby mě objala.

Když odešla, zhasl jsem a zamyslel se nad tím, co mi řekla.

Její rady dávaly smysl, protože se nijak zvlášť nelišily od toho, co jsem si předsevzal, i když jsem to poněkud přepálil. No tak jsem potřeboval být ještě hustší. Kopaná byla cesta, jak ze sebe udělat pořádného chlapa. A kdybychom s Jackem někde splašili další lidi, Autumn by ve mně viděla něco víc než jen lůzra bez kámošů.

O dalším Valentýnu jsem poslal jeden nepodepsaný červený karafiát Autumn a jeden bílý, od „Paoly“, Jackovi.

Když přišel do jídelny, přetáhl mě s ním a dopadl na vedlejší židli.