Přeložila Šárka Kadlecová

Barbarian Lover

Copyright © 2015, 2021 by Ruby Dixon

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0817-6

Kim, JoAnn a Dawn, které na Facebooku nezištně prosazují skupinu Blue Barbarian Babes.

Děkuju vám za všechno, co děláte!

Vy tři jste na internetu asi jediné, kdo o barbarech vykládá ještě nadšeněji než já. 

ČÁST PRVNÍ

Kira

O dvě jeskyně dál slyším pleskavé zvuky sexu a ženské kňourání. „Ach bože, ano, přesně tak,“ sténá Nora. „Takhle mi naplácej.“

V překladači mi zaduní tiché plesknutí a já zaúpím a oběma rukama si ten nenáviděný přístroj zakryju. Zkusím se převalit na bok a zabořit si ho do polštáře, který jsem si vyrobila ze zbytků, ale tím si jen překladač zasunu hlouběji do zvukovodu a do hlavy mi vystřelí prudká bolest. A tak se překulím na záda a zírám na kamenný strop jeskyňky svobodných.

„Přesně tak, ty moje velká a silná sexy bestie,“ vykřikne znovu Nora.

„Nnnnkkkkchchchch,“ odpoví velká a silná sexy bestie (rovněž známá jako Dagesh). A jako by to nestačilo, slyším, jak se jiná holka hihňá, a pak slyším Stacy a Pashova – kvůli nedostatku volného prostoru se totiž s Norou a jejím druhem dělí o slůjku –, jak se do toho taky pouštějí.

Br.

Nesnáším ten překladač. Nesnáším ho, nesnáším ho, nesnáším. Přitisknu si na obličej polštář, ačkoli se mi chlupy z jeho kůže lepí do pusy. Nebylo by to tak zlé, kdybych jen měla ty konverzace stereo, jak mi je přístroj překládá. Ale kdepak. Musí ještě všechno zesilovat. Takže slyším každé plesknutí, každičké zasténání a zabručení, každý polibek… prostě všechno.

A kmenové jeskyně jsou poslední dobou k prasknutí plné pářících se lidí. Když jsme tady my pozemšťanky ztroskotaly, nezbývalo nám než přijmout něco, čemu místní říkají khui. Jde o symbionta, který nám umožňuje žít na téhle planetě, protože jinak by nás zabila její atmosféra. Khui má pochopitelně vedlejší účinky a jedním z nich je, že rozhoduje o tom, kdy a s kým se spáříte, a před tím pak není úniku.

Vzhledem k tomu, že ve kmeni mimozemšťanů – kteří si říkají sa-khuiové – mívali muži nad ženami čtyřnásobnou početní převahu, není divu, že teď probíhá jedno páření za druhým. Z dvanácti pozemšťanek, které vysazení na téhle planetě přežily, se jich spářilo šest.

Já k nim… nepatřím.

Občas je těžké si nepřipadat zavržená, když moje khui mlčí. Jakmile vám najde dokonalého partnera, začne totiž vibrovat. Zní to trochu jako předení, ale melodičtěji. Mimozemšťani tomu říkají „rezonance“ a muž může rezonovat pouze se svou družkou a naopak. Navzdory bleskovému spáření je každý, kdo se dal s někým dohromady, blahem bez sebe. Georgie zbožňuje svého mimozemšťana Vektala, který je náčelník kmene. Moje kamarádka Liz zuřivě brání svého druha Raahoshe. Zamilovala se Stacy, Marlene, a dokonce i ubrečená, ustrašená Ariana. A je jasné, že je do svého druha blázen Nora, pokud se dá soudit z toho erotického výprasku.

Všechny „zbylé“ – neboli nespářené – nacpali společně do jedné jeskyňky. Já měla to štěstí, že jsem dostala výklenek v koutě, který pro soukromí zakrývá plachta. Ne že by nějak zvlášť tlumila zvuky. Stejně slyším všechno… i to, že se někdo potají vydává za nějakým chlapem, jako to právě teď dělá Claire.

Je z hibernační komory, proto ji neznám tak dobře jako některé jiné. Když nás mimozemšťani zajali, několik holek skončilo v hibernačních kapslích připevněných ke stěně, takže netušily, co se s nimi děje. Nás ostatní – Liz, Georgii, mě a pár dalších – strčili jako dobytek do stísněného a špinavého nákladového prostoru, kde jsme žily několik týdnů. V takové situaci se lidi sblíží a mně se teď po nich stýská.

Claire jsem takhle důvěrně nepoznala. Nepojí nás týdny, kdy jsme se k sobě choulily kvůli tělesnému teplu a rozpouštěly sníh, abychom měly co pít. Svým způsobem jsem na holky z kapslí skoro naštvaná, protože to měly lehké, zatímco my ostatní jsme sotva přežívaly. Není to jejich vina a únos mimozemšťany jim způsobil stejný šok a trauma jako nám. Jen jsme to musely déle snášet.

V duchu si Claire představím. Je hezká, s chmýřím světlounce blonďatých vlasů zastřiženým do mikáda, takže jí dokonale lemují obličej. Je mimořádně tichá a na rozdíl od Ariany nemá sklony k nadměrnému brečení. A s nikým nerezonovala.

Proto fakt netuším, proč se vykrádá šukat s nějakým mimozemšťanem. Ani nevím, který to je, ale dělá mi to starosti. Není k tomu nucená? Přesvědčená, že se musí podvolit, aby byla v bezpečí? Co když jsou svobodní muži v jeskyních moc neomalení a holky se bojí je odmítat?

V duchu si umíním, že si s ní ráno promluvím. Cítím se za všechny zodpovědná. Byla jsem první, koho mimozemšťani unesli, a tak mám pocit, jako bych byla služebně nejstarší. Přestože je naší neoficiální vedoucí Georgie, začala jsem ostatním pozemšťankám dělat kvočnu. A bojím se, aby je někdo nezneužíval. I když nás Vektalův lid přijal s otevřenou náručí, skutečností zůstává, že neznáme jeho zvyky a kulturu. Opatrnosti nikdy nezbývá.

Slyším, jak se někdo pouští do dalšího sexu, a tak si na překladač přimáčknu polštář, abych ty zvuky utlumila, a čekám, až všichni usnou.

Sama usnu až hodně pozdě, a když se probudím, zívám a mnu si ospalé oči. Ucho mě bolí od toho, jak jsem si do něj celou noc tiskla chirurgicky zavedený překladač, a jsem vyčerpaná. Vyhrabu se z lůžka a jdu si sednout k ohništi uprostřed jeskyňky svobodných. Megan rozdmýchává klackem oheň, zatímco Claire opéká kousky syrového masa. Na téhle ledové planetě neroste moc zeleniny, takže naše strava se skládá z masa, ryb a dalšího masa. Jediné bobule, jaké známe, se používají na mytí. Ve skladišti je kaše, která se šetří na cestovní příděly, a bylinky na čaj. Kromě toho jíme pořád samé maso. Občas syrové, jindy vařené, záleží na vašich preferencích. Liz si ho dává stejně jako lovci syrové, ale já se nedokážu přimět k tomu, abych to zkusila. Jsem srab.

Posadím se vedle Claire a přitáhnu si nohy k tělu. „Dobré ráno.“

„Já bych tedy řekla, že už bylo poledne,“ opáčí Megan. Prohlédne si doutnající konec větve a pak ho zaboří zpátky do ohně. Bývala pozitivně naladěná bez ohledu na to, jak bledě vypadala situace. Ale od té doby, co jsme přišly do jeskyní mimozemšťanů, je… uzavřená. Zamlklá.

O ni si taky dělám starosti.

Claire mi beze slova podá klacek a velký kamenný tác s horou syrového masa. Dychtivě si na klacek pár kousků napíchnu, abych si je opekla k snídani, a přidržím je nad ohněm. „Máš hlad, Meg?“ zeptám se.

„Megan jí maso syrové,“ zašeptá Claire.

Megan mě jen obdaří chabým pousmáním.

„Máš silnější žaludek než já,“ poznamenám. Neumím lidi povzbuzovat.

„Ztratí úplně chuť, když se opeče,“ prohlásí Megan a znovu šťouchne do ohně.

V tomhle má pravdu. Od té doby, co v těle máme khui, mění se do jisté míry jeho fungování. Pachy nejsou tak silné – což je jen dobře vzhledem k tomu, že jeskyně jsou vybudované kolem horkého pramene, který páchne sírou. Slabší je i chuť. Všichni sa-khuiové jedí maso syrové a cestovní příděly mají hodně kořeněné. Některé pozemšťanky se tomu přizpůsobily. Jiné si nemůžou zvyknout.

Strčím svůj kebab blíž k plamenům.

„Ráno tu byl Aehako,“ podotkne Megan, zatímco dloubá klackem do uhlíku.

„Mě Aehako nezajímá,“ odvětím důrazně a zakousnu se do snídaně.

„On se zajímá o tebe.“ Megan ke mně vzhlédne. „Kdy-by ses s ním dala dohromady, měla bys aspoň vlastní jeskyni.“

Uvědomuju si, že vraštím čelo. „Vždyť jsem s ním ne-rezonovala.“

„To neznamená, že nemůžete být spolu.“ Myslí to vážně.

Jsem v šoku. „Nehodlám s někým spát jen proto, abych získala jeskyni. Nehledě k tomu, kde bych ji vzala? Vždyť žádné nezbyly!“ Ukážu kolem sebe. „Už takhle lidi spí ve skladišti.“

Megan pokrčí rameny. „Nemuselo by být špatné mít tady někoho, kdo se o tebe postará, jako se Vektal stará o Georgii. A Aehako je hodný.“

Cítím, jak mi rozpaky rudnou tváře. Aehako hodný je. A hezký na to, že je mimozemšťan. Navíc se mnou flirtuje. A já… jsem s ním nerezonovala, takže na ničem z toho nesejde. Megan si myslí, že Vektal Georgii ochraňuje, ale ta je zatraceně schopná chránit se sama.

I když na tom nezáleží, hlavní je, že spolu rezonovali. Teď jsou jako dvě poloviny jedné mince a Georgie je tě-hotná.

Claire během našeho rozhovoru mlčí, ale mluvíme o mužích, což mi skýtá možnost navázat. Spolknu další kus opečeného masa bez chuti a významně se podívám na Megan. Mlčky ji žádám, ať na chvilku odejde. Megan vstane a zamíří zpátky ke svému kavalci, zachumlá se do kožešin a otočí se ke zdi. Tohle asi taky budu muset řešit. A brzy.

Místo toho sáhnu Claire na paži. „Můžeme si pro-mluvit?“

Její něžný obličej získá ostražitý výraz. Přikývne.

Ukážu na překladač vyčnívající z mého ucha. Vypadá tak trochu jako ulita, až na to, že je vyrobený z kovu, a trčí mi u hlavy. „Říkala jsem ti, co tohle umí, viď?“

Claire znovu přikývne.

„Zmiňovala jsem se taky o tom, že mi to navíc umožňuje spoustu věcí slyšet? I to, co běžný člověk ne-zaslechne?“

„Jako třeba…?“ Mluví sotva šeptem.

Nakloním se blíž. „Třeba to, jak holky, které nejsou spářené, chodí v noci za muži.“

Zbrunátní zlostí a vyskočí na nohy. „Jsi snad moje matka?“

„Cože? To – ne! Jen jsem –“

„Jsem dospělá,“ prohlásí se zaťatými pěstmi a v první chvíli si myslím, že mě praští. Její vztek mě tak zaskočil, že na ni tupě zírám. „Přece můžu mít vztah založený čistě na sexu. Můžu si dělat, co chci. A co je špatného na tom, že hledám nějakou útěchu ve zkurvené situaci?“

„Claire, prosím tě. Jen jsem se chtěla ujistit, že jsi v pořádku. Že tě nikdo k ničemu nenutí –“

„Nejsme všechny takové nafoukané netykavky, jako jsi ty,“ zafuní. Hodí opečené maso nedojedené do ohně a vypadne z jeskyně.

Zůstanu tam sama a z toho výbuchu mi spadla brada. Páni. Trochu se mě to dotklo, ale hlavně mě šokuje, že je taková drobná, plachá osoba schopná takhle zlostně vybuchnout.

Nejsme všechny takové nafoukané netykavky, jako jsi ty.

Auvajs.

„To šlo dobře,“ poznamená Megan a převalí se na lůžku, aby na mě viděla.

„Co jí je?“

„Totéž, co všem nám zavrženým,“ prohlásí Megan. „Jen se snaží zapadnout.“

Z jejích slov se naježím. „Nikdo nás nezavrhl.“

Pokrčí rameny. „Nerezonovaly jsme. Člověk se neubrání, aby si kvůli tomu nepřipadal trochu nechtěný.“

To sice ano…, ale stejně se tak necítím. „Nenech se tím odradit,“ řeknu jí. „Pokud si přeješ rodinu, jednou určitě budeš s někým rezonovat. Léčitelka říkala, že to občas chce čas.“ Tím se taky vysvětluje, proč jsem nerezonovala já, ale tuhle myšlenku si nechávám pro sebe.

Megan si tiše odfrkne. „Já vím, proč jsem nerezonovala, Kiro. Nemusíš mě chlácholit.“

„Jak to myslíš?“

Posadí se ve svém kožešinovém hnízdě a na okamžik se tváří strašně smutně. „Byla jsem těhotná, nepamatuješ?“ Sáhne si rukou na břicho. „Vysáli to ze mě, jako by o nic nešlo. Uznávám, že to nebylo plánované. Byl to jen hloupý večer v klubu, který v opilosti skončil sexem. Ani jsem neznala jeho příjmení.“

Nic na to neříkám. Copak ji můžu soudit? Život, který jsme nechaly za sebou, se zdá tak hrozně vzdálený.

„Ale stejně na to pořád myslím,“ pokračuje tenkým hláskem. „Pořád o tom přemýšlím.“ Na chvilku odvrátí zrak a rychle zamrká. „Ale usoudila jsem, že moje khui nejspíš ví, že na další dítě ještě nejsem připravená. A tak mi zřejmě dopřává čas, než mě posadí zpátky do sedla.“

„Aha.“ Nevím, co jiného na to říct.

„A Josie má nitroděložní tělísko,“ dodá Megan. „Možná proto nerezonovala. Třeba ty ostatní taky dostaly nějakou antikoncepci. Začínám si myslet, že my, které jsme nerezonovaly, nemůžeme přijít do jiného stavu.“ Podívá se na mě. „Nechala sis dát injekci?“

Zavrtím hlavou.

„Hm.“ Pokrčí rameny. „No dobrá. Josie to nepřizná, ale bojí se, že někdo zjistí, že není plodná, protože má zavedené nitroděložní tělísko. Neví, jak na to budou ostatní reagovat. Vlastně se jí nedivím, že se snaží nějak zavděčit.“

Mlčím. Josie se může udřít, jak se učí vydělávat kůže a příst, hledá, s čím by pomohla. Myslela jsem, že jen nedokáže klidně posedět. Panebože. Jsem fakt pitomá. Bodejť by se nebála. Bojíme se všechny.

Zdejší mimozemšťani se o nás zajímají kvůli tomu, co představujeme. Dělohu. Šanci na rodinu. Pokud jim nemůžeme tohle nabídnout… nepřestanou nás dřív nebo později živit? Budou nám dál poskytovat přístřeší?

Najednou se jeskyně zdá hrozně úzká a stísněná. Těžko se mi dýchá. „Asi… potřebuju na vzduch,“ oznámím Megan. Musím ven. Už zase si připadám uvězněná. Mám pocit, že se kolem mě svírají stěny. Nevyměnily jsme jedno zajetí za druhé?

Co mimozemšťani udělají, až zjistí, že jsem neplodná? Že když mi v dětství prasklo slepé střevo, zanítily se od něj moje vaječníky, a proto nemůžu mít nikdy děti?

Co pak se mnou bude?

Aehako

Zahlédnu její drobnou postavu, když pospíchá ven z jeskyní, a bezděčně se za ní vydám jako dravec číhající na kořist.

Tahle Kira mě uchvacuje od samého začátku. Od chvíle, kdy jsme pozemšťanky zachránili z černé jeskyně, ve které se skrývaly, mě přitahuje ta se smutnýma očima a divným nástrojem čouhajícím z jejího ucha. Napadlo mě, že s ní třeba budu rezonovat, ale moje khui zatím mlčí.

Můj pták naproti tomu zpozorní, kdykoli je Kira poblíž. Ožívá, když si za to druhé, dokonalé ouško odhrnuje pramínek hnědých vlasů. Škubá sebou, když věnuje jiné pozemšťance jeden z těch svých vzácných úsměvů. A když Kira zčervená a dává se přede mnou na útěk, probouzí se ve mně dravec.

Nejradši bych ji chytil a přitiskl k sobě. Zabořil ji do sněhu a šukal, dokud z jejích úst neuslyším svoje jméno.

Jenže mi odolává. Možná to pozemšťanky mají ve zvyku. Dal jsem zcela jasně najevo, že se zajímám právě o tuhle, ale ona mou snahu upoutat její pozornost přehlíží. Je málokdy sama, neustále se obklopuje jinými pozemšťankami. Teď mám možná jedinou příležitost věnovat jí namlouvací dar, jak mi to poradila její kamarádka Líž.

Honem pospíchám ke svému loži pro předmět, který jsem vyřezal. Daruju ho Kiře a ona pochopí, že o ni mám zájem. Těším se, jak se bude tvářit, až si to uvědomí. Chci vidět, jak se ta její jemná, drobná ústa pozemšťanek otevřou úžasem. Sáhnout si na to její hladké čelo a objevovat další místa, kde je hebká.

Chci si osahat tu třetí bradavku mezi nohama, o níž se zmiňoval Vektal. Tvrdil, že jeho družka při tom piští. Přál bych si, aby Kira taky pištěla a ztratila ten svůj obezřetný, zdrženlivý výraz, který má pořád ve tváři. Jsem v kožešinách dobrý. Vím, že bych ji dokázal potěšit.

Z pomyšlení na to, jak v mé náruči vážná Kira vláční, mi v kalhotách tuhne pták, až si ho přes kožešiny musím promnout, aby bolest polevila. Dost dlouho jsem žádnou ženu neměl a můj pták se už nemůže dočkat, až se opět zaboří do těsné a teplé ženské kundy.

„Tady jsi,“ zapřede někdo.

Potlačím otrávené zaúpění, když se do slůjky mé rodiny přiloudá Asha. Moje lože je nejblíž u vchodu, takže nemám skoro žádné soukromí. Rozhodně ho nemám dost na to, co Asha zamýšlí. „Jsem teď zaneprázdněný, Asho.“ Mluvím neomaleně a doufám, že to bude stačit. Dárek pro Kiru si schovám za pas legín, protože to poslední, o co stojím, je, aby ho někdo takový jako Asha viděl dřív než zamýšlená příjemkyně.

„Hemalo je venku, učí jednu z těch ošklivých pozemšťanek barvit kůži,“ poznamená Asha, načež ke mně přistoupí a položí mi ruku na hruď. „Nechceš zajít do mé slůjky?“

Sundám její ruku ze své haleny. Kdysi jsem Ashin otevřený zájem vítal. Byla nespárovaná a svůdná a já s ní ochotně dováděl v kožešinách.

Dokud nerezonovala se skromným Hemalem, jedním z koželuhů kmene. Ashu to netěšilo – přebíhala tehdy mezi loži několika nespárovaných lovců, chtěla se jen bavit a užívat si. Rezonance znamenala druha a rodinu… a druha, o jakého nestála. Jejich spojení nebylo moc radostné, ale já jí upřímně přál všechno dobré.

Navíc se mi ulevilo, protože Asha dokáže být otravná, když není po jejím. Jsem rád, že není moje družka.

Jenže její ratolest zemřela pár dní po narození a Asha se teď se svým druhem hádá a chtěla by se vrátit k tomu, jak to bylo předtím… přestože já nemám zájem o družku jiného muže. A Asha už není jediná mladá žena v kmeni.

Chytí mě za paži. „Aehako, počkej.“

„Mám práci, Asho. Pokud chceš sex, jdi za svým druhem.“

Podrážděně zafuní a přes paži mě pleskne. „Ten mě nezajímá. A nemáme spolu žádné děti. Proč bych se na něj měla vázat?“ Jde za mnou, když vycházím ze soukromé slůjky svých rodičů do hlavní části jeskyní. „Dřív jsi se mnou rád chodil do kožešin.“

„Jenže teď se o někoho zajímám,“ oznámím jí.

Asha zalapá po dechu. Visí na mé paži a tahá mě za ni, dokud se k ní neotočím.

„Snad ne o nějakou pozemšťanku?“

„O koho jiného?“ Uchechtnu se.

„Vždyť jsou tak… ošklivé.“

Obrátím oči v sloup. „Záleží na tom?“ Mně ošklivé nepřipadají. Možná odlišné. A rozhodně zajímavé. Ale mohly by být krásné jako kas s duhovými šupinami, Ashe by stejně připadaly ošklivé, protože v nich vidí sokyně. Cítí se chudinka ohrožená – předtím stačilo kývnout a přiběhl kterýkoli z mladých lovců kmene. Teď sleduje, jak se párují s vlastními družkami, a je z toho ne-šťastná.

Našpulí rty. „Stýská se mi po tobě,“ zkusí nový přístup. „Aehako, prosím tě.“

Zpražím ji pohledem. Maří můj čas, zrovna když je Kira sama venku. Našel jsem vzácnou chvilku, kdy s ní můžu být, aniž by mi někdo nakukoval přes rameno.

„Musím jít,“ prohlásím pevně a pod kožešinami si narovnám schovaný dárek. Asha se na mě zvědavě podívá, ale ustoupí stranou. Běžím k východu z jeskyní a rozhlížím se po Kiřině drobné postavě. Přestože ani zdaleka nejsem nejvyšší muž v kmeni, pozemšťanky mi většinou sahají sotva po prsa. Jsou křehké a já se bojím, že Kira venku není v bezpečí.

Ve sněhu vidím její stopy, a tak je sleduju ven z jeskyní a k nedalekému hřebenu, kde hojně rostou Maylakiny léčivé byliny. Jsou skryté v jednom údolíčku, které je chrání před nejhoršími vichry. Kira tu je, se zachmuřeným výrazem ve tváři zuřivě škubá z rostliny listy.

Když se k ní přiblížím, otočí se a zamračí se na mě. Že bych za její zlost mohl částečně já? Potají se zazubím. Tváře jí zbarvil ten nezvyklý růžový odstín, který některým lidem připadá na pozemšťankách ošklivý. Mně se zdá velmi půvabný. Na Kiře je tolik zajímavých barev – růžová a hnědá, zatímco oči má díky khui zářivě modré. „Ahoj, moje malá kamarádko,“ pozdravím ji.

„Nejsem tvoje kamarádka,“ zamumlá. „A malá taky nejsem.“

Uchechtnu se. „Měla by sis tady natrhat intisar,“ řeknu jí. „Je dobrý na oči.“

Vrhne na mě další zamračený pohled.

Mně to nevadí. Ten rozzlobený výraz mi je milejší než smutek, který v jejích očích vídám tak často.

„Nepotřebuju bylinky na zrak,“ prohlásí.

„Ne?“ poškádlím ji. Postavím se jí po bok a ukážu na jiný keř. „A tohle zlepšuje potenci.“

Otřeseně na mě pohlédne a tváře jí znovu zrůžovějí.

„Já to samozřejmě nepotřebuju,“ oznámím jí. „Můj pták vydrží bez námahy ztopořený několik hodin. Je to hlavně pro kmenové starší nebo pro muže, kteří dlouho churavěli a chtějí se svou družkou obcovat.“

Kira ze sebe vydá přiškrcené zaúpění. „Nechci poslouchat o tvém… penisu.“ Zpraží mě dalším zlostným pohledem. „Možná by sis o něm měl jít povídat s tou svou kamarádkou. Tu by to určitě zajímalo.“

„Žárlíš?“ zeptám se potěšeně. Snažil jsem se dát Kiře jasně najevo, že mám v úmyslu se jí dvořit, ale pokaždé mě odbyla. Že by změnila názor? Kochám se pohledem na její jemné hnědé vlasy zvířené větrem a představuju si, jak je mám rozprostřené na hrudi.

A vzápětí si musím znovu upravit kalhoty.

„Jestli žárlím? Cha! Jak bych mohla? Copak jsi zapomněl, že jsem ošklivá?“ Poklepe si na lesklou šedivou ulitu, kterou má připevněnou k uchu. „Slyšela jsem z vašeho rozhovoru každé slovo!“

Nedokážu se ubránit spokojenému zazubení. Tak ona slyšela, jak jsem s Ashou mluvil. A žárlí. Mám z toho obrovskou radost.

Třeba přece jen není tak lhostejná. Nejvyšší čas věnovat jí namlouvací dárek.

Kira

Vždyť jsou tak ošklivé.

Záleží na tom?

Ta slova mi znějí v uších, zatímco otrhávám listy z jedné zimní rostliny. Je to debil, debil, debil. Těší mě, že mu je jedno, jak vypadám, hlavně když si vrzne. „Co kdybys šel prostě do jeskyní a nechal mě být?“

„Copak můžu?“ V Aehakově hlase je pořád ten škádlivý tón, ze kterého cítím v břiše motýlky… a zároveň mám chuť ho praštit. Chytí mě za ruku. „Otrháváš z té rostliny všechno listí. Když tě v tom nechám pokračovat, očešeš celý kopec.“ Zamlaská. „To Maylak vůbec nepotěší.“

Zamračím se na něj, ale keř, na který jsem se vrhla, přestanu obírat. Aehako má pravdu – oškubala jsem z něj víc listí, než bych měla, jenže ten chlap mě příšerně rozčiluje. „Už tu rostlinu nechám být. Můžeš klidně odejít.“

Jenže Aehako neodchází. Místo toho natáhne ruku a sáhne na překladač, který mi trčí z ucha. V místě, kde ho mám připojený, zavadí prsty o můj boltec a já musím potlačit zachvění. „Nebolí tě to?“

„Je to jen nepříjemné.“ Zato ten dotek je příjemný. Aehakovy prsty mě na kůži neskutečně hřejí, až se mi z toho po pažích šíří vzrušující brnění. „Je to tak těžké, že se s tím nedá pohodlně spát. A taky to zebe.“ Nehledě k tomu, že slyším na míli daleko každý rozhovor.

„Můžeš si to vyndat? Chceš, abych to zkusil?“

Ucuknu před ním, protože se mi okamžitě vybaví všechny ty hrozivé vzpomínky. Přitáhnu si kožešiny víc k tělu. „Zavedli mi ho chirurgicky. Sama jsem se ho pokoušela vytáhnout, ale je hluboko. Musím se s tím prostě naučit žít.“

Mohla jsem dopadnout hůř. Mohli mě znásilnit jako Josii. Nebo ze mě vyjmout děťátko, jako to udělali Megan.

„Chtěl bych ti pomoct,“ poznamená Aehako něžně a z jeho hlasu se vytratí veškeré škádlení.

Věnuju mu chabý úsměv. „To je od tebe moc milé, ale já jsem v pohodě. Namouduši.“ Hodím rozmačkané listy do koženého vaku. Má pravdu, jen ten keř ničím. Ani nevím, jestli tohle můžu dát Maylak. Vypadá to skoro na kaši.

„Že ty se na mě zlobíš, Smutnooká? Je to kvůli něčemu, co jsem řekl nebo udělal?“ Nakloní se blíž a já ucítím závan jeho vůně. Voní po bobulích, z nichž se tady dělá mýdlo, a špetkou potu, který je na něm kupodivu úžasný. „Chtěl bych tě rozesmát, ne ještě víc rozesmutnět.“

„Mně je fajn,“ prohlásím, i když mě pořád mrzí jeho dřívější konverzace s tou sa-khuiskou ženou. Záleží mi na tom, jestli mu připadám přitažlivá. Jsem jenom člověk – cha.

„Není ti fajn.“

„No jo, to říkáš pořád,“ opáčím automaticky a vzápětí se v duchu otřesu. Ach jo. Proč tohle vytahuju?

„Co to znamená? Nerozumím tomu.“ Aehako nakloní hlavu ke straně. „Nepoužil jsem slovo ‚fajn‘ správně? Raahosh říká, že rozumí sotva polovině toho, co říká Líž, a tak si dělám starosti, jestli mezi námi není větší jazyková bariéra, než jsem myslel.“

„Tím se netrap,“ opáčím honem. Couvnu, protože stojí hrozně blízko a já jsem z toho celá rozechvělá. „Myslím, že Maylak potřebuje ještě listy na čaj.“ Odběhnu k další rostlině.

„,Fajn‘ přece znamená… Ahááá.“ Uchechtne se a jde za mnou. „Ty jsi slyšela náš rozhovor.“

Pokrčím rameny, abych mu nemusela odpovídat.

„Slyšela jsi ho a ranilo to tvoje city, protože si myslíš, že mě nepřitahuješ.“

„O tohle vůbec nejde,“ zalžu a odvrátím obličej. Připadá mi, jako bych svoje emoce měla napsané na čele, a bojím se, že mě Aehako snadno prokoukne.

„Hm. Opravdu? Tak se na mě podívej, Smutnooká, a řekni mi to do tváře.“

Neudělám to. Otrhávám další keř, protože mi to skýtá vítané rozptýlení.

„Podívej se na mě, Kiro,“ požádá mě Aehako znovu.

Zalétnu k němu pohledem. Je divné, že se mi tolik líbí mimozemšťan. Když jsem ještě byla na Zemi, nikoho jsem neměla. Patřím k holkám, které jsou pro kluky neviditelné. Nenosím vyzývavé oblečení, neflirtuju a jen málokdy se nalíčím. Moje vlasy mají nezajímavou hnědou barvu a jsou zplihlé a obličej mám trochu moc protáhlý na to, aby byl hezký. Ani si neumím povídat. Jsem panna, ale není to proto, že bych si panenství schovávala pro manžela.

Jsem panna, protože jsem nudná a nepřitažlivá. Jindy mi to nevadí. Ale u Aehaka? On je mužný a úplně dechberoucí. Jako jeden z mála sa-khuiů si nechává vlasy hodně nakrátko. Má je sestříhané těsně u hlavy, takže o to víc vynikne ten jeho srdečný, krásný úsměv a obří rohy, které mu ční z čela. Hrbolaté, pancéřové výběžky na obličeji má výraznější než ostatní, takže se jeho rysy – hlavně jeho nos – ve srovnání s tím zdají mdlé. Ale dokáže se tak mile usmívat, že si člověk nemůže pomoct a musí si říkat, jak je hezký. Je vysoký a urostlý, oproti Lizinu štíhlému Raahoshovi hodně svalnatý a jeho pleť má šedomodrou barvu břidlice, která mě fascinuje.

Když řeknu, že mě přitahuje, ani zdaleka to nevystihuje skutečnost. A štve mě, že já nepřitahuju jeho. Opět odvrátím zrak. „Mně je jedno, jestli si o mně myslíš, že jsem ošklivá.“

„Nic takového si nemyslím,“ zabručí. Cítím teplo jeho mohutného těla, protože zase přistoupil blíž. „Ashe jsem to nevyvracel jen proto, že jsem se jí chtěl zbavit. Neměl jsem chuť pokračovat v našem rozhovoru.“

Takže mu připadám hezká? Zatetelím se štěstím.

Vzápětí takové myšlenky zapudím. Je jedno, jestli ho přitahuju. Byla by chyba si s ním něco začínat, protože si nemůžu dovolit se zamilovat.

Jsem neplodná. Nepřichází v úvahu, aby se mnou někdy rezonoval. Může si flirtovat, jak se mu zlíbí, ale vztah se mnou je slepou uličkou. „Jsme jen kamarádi,“ podotknu, když se nakloní ještě blíž.

„Pokud jsme jen kamarádi, proč se tak staráš?“

„Nestarám,“ namítnu. Vzhlédnu a jeho obličej mám jen pár centimetrů od toho svého. Spustí to znovu to divné chvění v mém břiše. „Proč… proč stojíš tak blízko?“

Rty mu zvlní ten jeho pokřivený, šíleně svůdný úsměv. „Protože přede mnou pořád couváš.“ Sehne se ke mně. „A mně se líbí, jak voníš.“

„Aehako,“ pronesu tichým hlasem. Nemůžu ho nechat v tomhle pokračovat. Musí vědět, že flirtování se mnou nikam nepovede. Měl by si zájem šetřit pro ženu, která se jednoho dne může stát jeho stálou družkou. „Poslyš…“ Zarazím se, protože zpod haleny něco vytahuje. „Co to děláš?“

„Dávám ti namlouvací dárek.“ Vyndá něco dlouhého a tlustého, zabaleného do kůže, a podává mi to.

„Dárek?“ Dojatě si ho od něj vezmu. My pozemšťanky máme tak málo věcí a já si připadám jako hrozná příživnice kvůli všemu, co od těch laskavých sa-khuiů dostáváme. A teď mi Aehako přinesl dárek?

„Namlouvací,“ zdůrazní. „Dal jsem si s ním velkou práci.“

Má být… namlouvací? Že by šlo o nějaký sa-khuiský zvyk? „Aha.“ Neměla bych si to brát, ale připouštím, že jsem zvědavá, o co jde. Mám toho plné ruce. Je to zhruba třicet centimetrů dlouhé a tlusté jako pálka na baseball. Pomalu to vybalím… A zůstanu na to zírat. Snad to není… „Je tohle, ehm, tvůj penis?“

Hrdě přikývne. „Je to velmi dobrá podoba. Snažil jsem se ho zachytit co nejpřesněji. Ostatní si pochopitelně myslí, že musím být blázen, když při vyřezávání v jednom kuse civím na svého ptáka.“ Pokrčí rameny. „Nelíbí se ti?“

Je to dildo. Zírám na něj se směsicí hrůzy a úžasu. Je udělané z kosti a trochu mě děsí pomyšlení, že nějaké stvoření má kosti takhle… silné. Panebože, už zase rudnu. Je vážně hodně tlustý. A dlouhý. Tohle přece nemůžou být skutečné rozměry jeho penisu. Ale na jednom konci zřetelně poznávám výrazný žalud a vidím žíly vedoucí po délce toho, ehm, nádobíčka. Penis to určitě je. A na jeho povrchu jsou dokonce podobné vroubky, jako má Aehako na čele a svalnatých pažích. Je vybavený i koulemi a na druhé straně něčím, co hodně připomíná malíček.

Dobrý bože, to musí být ta „ostruha“, o které se zmiňovala Liz. Myslela jsem, že si z nás dělá legraci.

Jak je vidět, nedělala.

Podám mu… tu věc… zpátky. „Tohle si nemůžu vzít!“

Na okamžik vypadá zdrceně. Jeho srdečný úsměv se vytratí a nahradí ho zuřivost. „Máš někoho jiného? Je už tvoje srdce zabrané?“

Mírně zavrtím hlavou. „O čem to mluvíš?“ Nechápu to. Strčím mu zpátky to dildo.

Stáhne obočí a založí si ruce v bok. „Copak to není vhodný namlouvací dárek?“

„Pozemšťané si namlouvací dary nedávají!“

„Ale Líž…“ Odmlčí se, když mu to dojde.

„Já ji zabiju,“ pronesu chmurně.

Místo aby se Aehako naštval, zvrátí tu svou velikou rohatou hlavu a burácí smíchy. Pobavilo ho to, až se popadá za břicho. Těší mě, že aspoň jednomu z nás ten fórek připadá vtipný. Já nemám tušení, co si teď počít. „Vezmi si to zpátky,“ pobídnu Aehaka a znovu mu dildo podávám.

Zvedne ruku a pořád ještě rozesmátý zavrtí hlavou. „Kdepak, bylo to míněno k namlouvání a já si tě namlouvat hodlám, moje smutnooká pozemšťanko. Nech si to.“ Zavrtí obočím. „Ledaže bys radši chtěla vidět ten skutečný?“

„To – cože? Ne!“ vyprsknu. „Nechci vidět tvůj penis!“

„Víš to jistě? Je docela pěkný. Vždyť se podívej, jak hezky vypadá můj dárek!“ Ukáže na kostěné dildo. „Dokázal bych tě s ním hodně potěšit. Jsem v kožešinách dost dobrý.“

„Nechci poslouchat o tvých sexuálních dovednostech,“ zasyčím. Zabalím tu věc znovu do kůže, protože ať se propadnu, jestli budu před celou jeskyní mávat obřím dildem, a Aehako si ho zpátky zřejmě nevezme.

„Ne?“ Najednou vypadá zklamaně. „Jak si tedy pozemšťani namlouvají ženu, která se jim líbí?“

„Rozhodně ne dildem. Nosí jí květiny nebo čokoládu, dávají jí pusy a tak.“

Založí si ruce na prsou. „Vždyť jsi říkala, že si dárky nedávají.“

„Pusa není dárek!“

„A co to je?“

Vytřeštím na něj nechápavě oči. On neví, co je polibek? Dělá si ze mě srandu?

„Že se mě snažíš napálit?“ prohlásím a podezřívavě si ho prohlížím. „Chceš, abych ti vysvětlila, co je polibek, pak budeš trvat na tom, abych ti předvedla, jak se to dělá, a než se naděju, budeme si navzájem zkoumat mandle.“

Aehako při mé řeči vraští obočí, je jasné, že nemá tušení, o čem to mluvím. „Zkoumat… mn-dle?“

„Nech už toho.“ Štvou mě oba, on i Liz, protože se proti mně očividně spikli. „Nechce se mi věřit, že by ti Liz pověděla o dildech a nevysvětlila ti líbání.“

„Takže to je něco podobného?“ Oči se mu zvědavě zalesknou.

„S tímhle rozhovorem jsem skončila.“ Odstoupím od něj a zamířím ke keřům. „Měl bys jít.“

„Proč je tak těžké uvěřit, že s tebou chci být, Kiro?“ Přistoupí ke mně, pořád stejně odhodlaný, a položí mi na rameno tu svou velkou ruku. Musím se ze všech sil držet, abych se k ní nepřitiskla. Tolik mi chybí náklonnost a láska, že bych byla schopná stáhnout kalhotky už jen proto, že v tomhle novém, divném životě Aehako představuje určitou jistotu.

„Protože jsme spolu nerezonovali,“ odpovím unaveně. A rezonovat nebudeme, jelikož moje tělo neporodí děti, i kdybych si je sebevíc přála. Nebo si je přál ten chlap stojící vedle mě.

„Copak si nemůžeme užívat rozkoš, kterou nám skýtá tělo?“ Nakloní se blíž, a i když se na něj odmítám podívat, cítím na sobě teplo jeho kůže. „Nemůžeme poznat potěšení ze vzájemných doteků?“

„A co pak?“ opáčím. „Co se stane, až někdo z nás bude rezonovat s někým jiným?“

Pokrčí rameny, ani to s ním nehne. „Život půjde dál a oslavíme nový svazek.“

A nebudeme si navzájem nic zazlívat? To se mi nechce věřit, ale nechávám si to pro sebe. Nikdo nebude žárlit? Chovat v srdci zášť? Závidět osobě, která toho druhého získá?

Aehako možná dokáže svoje pocity po libosti potlačit, ale vím, že já takhle stavěná nejsem. Že když se mám na někoho vázat, chci to se vším všudy. Chci skutečný vztah, nejen kámoše na sex. Chci svého partnera milovat a chci, aby mou lásku opětoval.

Naneštěstí pro mě mi Aehako ničím jiným než tím kámošem na sex být nemůže.

„Nemám zájem,“ zalžu a snažím se nasadit výraz vážné Kiry, když to vážně myslí. „Takže už to můžeš klidně vzdát.“

Vzdychne a mírně zavrtí tou svou velkou hlavou. „Ještě si o tom promluvíme, Smutnooká. Já se tě vzdát nehodlám, i když to vzdáváš ty sama.“ Natáhne ruku, pohladí mě prstem po tváři a pak odejde.

Stojím tam rozechvělá z toho letmého doteku a plná bolestné touhy. Proč zrovna já? Proč musím mít tak strašlivou smůlu?

Jenže vím, že jakmile své touze podlehnu a s Aehakem navážu vztah, začne rezonovat s jinou.

A já zůstanu sama. Opět.

Teprve v půli cesty z kopce si uvědomím, že pořád držím v rukou to dildo zabalené do kůže. „Počkej,“ zavolám na Aehaka. „Vezmi si to zpátky!“

Aehako mě ignoruje.

Zůstanu venku, dokud se zima dá vydržet. Pak se s brašnou plnou bylin vracím do jeskyní. Prsty mě zebou mrazem a od větru mám popraskanou kůži v obličeji. Dildo jsem zastrčila do brašny, protože nevím, co s ním, ale nestoudně z ní čouhá. Skutečností zůstává, že je obří. Takhle velkého ptáka přece nemůže nikdo mít. Ne že bych samozřejmě byla na ptáky odborník. V jednu chvíli mě napadlo, že ho zahrabu do sněhu, ale nezdá se mi to správné vzhledem k tomu, kolik na něj Aehako vynaložil času a úsilí.

Navíc si ho třeba budu chtít prohlédnout, až budu sama.

Zamířím dovnitř a foukám si na prsty, abych si je zahřála. Rukavice jsou prioritou, stejně jako sněžnice. Mám-li být upřímná, potřebujeme vlastně všechno. Podprsenky, kalhotky – a děsí mě pomyšlení, jaké to bude, až mi zase začne menstruace. Minulý měsíc mi vynechala, ale nikdy jsem ji neměla pravidelnou. Díkybohu za to, protože zdejší lidi se oblékají do kůže a z ní se spodní prádlo šije těžko. Jenže možnosti jsou velmi omezené a chudák si nemůže vybírat. Můžeme být rády, že jsme v teple a máme co jíst.

V hlavní jeskyni je docela klid, mávám jen pár lidem, kteří se čvachtají v jezírku v jejím středu. Během dne chodí většina mužů ven lovit v okolí drobnou zvěř a řemeslníci se věnují své práci. Josie mi říkala, že Maylakin manžel Kashrem má kousek odsud jeskyňku, kterou používá k vyčiňování kůží, protože při něm vzniká takový zápach, že vadí i našim otupělým smyslům.

Zamířím ke slůjce léčitelky, a jelikož nad vchodem visí kožená plachta, zaťukám na vnější stěnu. „Maylak?“

„Kay-sah,“ zavolá. Pojď dál, zanotuje mi do ucha překladač.

Vstoupím dovnitř, ale není tam sama. Před ní leží na rohoži Megan a Maylak nad jejím břichem roztahuje čtyři prsty. Oči jí divoce planou, o čemž jsem se dozvěděla, že k tomu dochází, když se zcela ponoří do hojení. V jednom koutě si hraje s několika kostěnými hračkami její dcerka Esha.

„Jé. Přicházím nevhod?“ zeptám se anglicky, protože jazyk mimozemšťanů pořád ještě neovládám.

„Kdepak,“ odpoví Megan s mírným pousmáním. „Jen jsem chtěla, aby mě Maylak prohlédla a tak. Chápeš, abych věděla… jestli všechno správně funguje a zelení mužíčci mi nic nepoškodili.“

Když jí provedli potrat? No ovšem. Tohle mě vůbec nenapadlo. Posadím se na kraj rohože. Maylak se na mě ostýchavě usměje a pak pokračuje v práci, jemně Megan přikládá ruce na břicho. Všimne si mě její holčička – můžou jí být nanejvýš dva roky – a se spokojeným broukáním se ke mně batolí.

Neznámý výraz, komentuje to můj překladač. Neovládá dětské žvatlání. Zazubím se, natáhnu k Eshe ruce a ona mi nebojácně vyskočí do klína. Modrou ručku okamžitě zvedne k mému obočí a mne mi ho, aby si osahala rozdíly mezi vlastním vroubkovaným čelem a tím mým.

„Nasbírala jsem byliny, a tak jsem si říkala, že je rovnou přinesu,“ vysvětlím Megan. „Našla nějaké nedostatky?“

Megan pokrčí rameny, ale zůstane dál ležet. „Trochu vadí ta jazyková bariéra, ale pokud vím, zatím z ničeho nevyšiluje.“

„To je dobře,“ odvětím a musím potlačit smích, protože mi Esha odhrnuje ret a zkoumá moje tupé zuby. Sama má droboučké ostré tesáky.

„Esho,“ napomene ji Maylak a vrtí mírně hlavou.

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ