Přeložila Zuzana Ľalíková

HIDEAWAY

Copyright © 2017 by Penelope Douglas LLC

„Clues to Kai’s Hideaway“ bonus scene
copyright © 2017 by Penelope Douglas LLC

„Dear Reader“ letter copyright © 2024 by Penelope Douglas LLC

Translation © Zuzana Ľalíková, 2025

ISBN 978-80-249-5868-2

Z. Kingovi

Divocha v sobě nezničíte tím, že mu odepřete jeho nutkání. Jediný způsob, jak se zbavit pokušení, je poddat se mu.

– Dr. Jekyll a pan Hyde

Vážení čtenáři,

Temná touha je sice samostatný román, ale jeho hlavní zápletka je pokračováním událostí, které započaly ve Zvrácených (Ďáblova noc 1). Důrazně vám doporučuji, abyste si před tímto románem přečetli právě první díl série. Tato kniha se zabývá mnoha citově náročným tématy včetně týrání zvířat, pochybného souhlasu, pedofilie, homofobie, sebepoškozování, incestu, groomingu nezletilých, fyzického a psychického týrání, týrání dětí a mizogynního chování. Obsahuje také odkazy na znásilnění. Pokud se domníváte, že by vás kterékoli z těchto témat příliš rozrušilo, doporučuji vám, abyste před čtením tohoto románu vzali v úvahu své duševní zdraví.

SEZNAM PÍSNÍ

„Black Honey“ – Thrice

„Castle“ – Halsey

„Control“ – Puddle of Mudd

„Cry Little Sister“ – Seasons After

„Emotionless“ – Red Sun Rising

„Go to Hell“ – KMFDM

„Heavy in Your Arms“ – Florence and the Machine

„Jekyll and Hyde“ – Five Finger Death Punch

„Like a Nightmare“ – Never Say Die

„Lung (Bronchitis Mix)“ – Sister Machine Gun

„Paint It, Black“ – Ciara

„Remember We Die“ – Gemini Syndrome

„Save Yourself“ – Stabbing Westward

„Scumgrief (Deep Dub Trauma Mix)“ – Fear Factory

„Smells Like Teen Spirit“ – Think Up Anger

„Smokin’ in the Boys Room“ – Mötley Crüe

„Waiting Game“ – BANKS

1. kapitola

KAI

Déšť byl jako noc. Ve tmě i pod mraky jste mohli být někým jiným.

Nevím, čím to bylo. Možná nedostatkem slunečního světla, který vám bystří smysly a jako háv vše skrývá před zvědavými zraky. Některé věci je vhodné dělat jen v určitých časech. Svléknout sako a vyhrnout rukávy. Nalít si drink a pohodlně se opřít. Smát se s přáteli a řvát na basketbalisty v televizi.

Vydat se na toalety za dívkou, kterou v hospodě už hodinu ojíždíte pohledem, a vidět, jak na vás kamarádi uznale pokývnou, když se zas vynoříte ze dveří.

Zkuste si to ve dne v práci se stážistkou.

Ne že bych toužil si užívat cokoli kdykoli. Věci jsou výjimečné, když jsou vzácné.

Ovšem každé ráno za rozbřesku se drát kolem mého žaludku utáhl očekáváním o něco víc.

Brzy opět nastane noc.

S maskou, která mi visela z ruky u mého boku, jsem stál na vrcholu schodiště v patře a pozoroval Riku, sedící ve svém autě. Se skloněnou hlavou a obličejem ozářeným rozsvíceným displejem něco psala, zatímco jí na čelní sklo bušil liják.

Zakroutil jsem hlavou a zatnul zuby. Vůbec neposlouchá.

Díval jsem se, jak snoubenka mého nejlepšího kamaráda dopsala zprávu a displej jejího telefonu pohasnul. Otevřela dveře, vystoupila z vozu a rozběhla se lijákem k domu. Sledoval jsem ji pohledem. Hlava a oči sklopené k zemi. Klíče v pevně sevřené pěsti. Pažemi si chrání hlavu před deštěm a kryje si jimi výhled.

Vůbec nevnímala okolí. Dokonalá oběť.

Sáhl jsem po popruhu na zadní straně masky, roztáhl ho a nasadil si stříbrnou lebku přes hlavu. Těsně mi obepnula obličej. Svět kolem mě se smrskl na tunel. Viděl jsem pouze to, co bylo přímo přede mnou.

Po krku se mi směrem dolů šířilo horko a vsáklo se mi do hrudi. Zhluboka jsem se nadechl. Cítil jsem, jak mi buší srdce. Dostal jsem hlad.

Náhle tělocvičnu naplnilo šumění deště, jako by se venku v ulici objevil vodopád. Těžké kovové dveře v přízemí se s třísknutím zabouchly.

„Haló?“ křikla.

Pokleslo mi srdce, zavřel jsem oči a vychutnával si ten pocit. Její hlas se nesl prázdnou budovou. Zůstal jsem ukrytý ve stínech nad schodištěm a čekal, až si mě najde.

„Kaii?“ křikla do rozlehlého prostoru.

Odtáhl jsem se a nasadil si kapuci černé mikiny, abych si ukryl hlavu. Nakoukl jsem před zábradlí.

„Haló?“ zkusila to znovu, tentokrát naléhavěji. „Kaii? Jsi tu?“

Nejdřív jsem zahlédl její blonďaté vlasy. Vždycky jsem si jich na Rice všiml ze všeho nejdřív. V jejím tmavém střešním bytě, v téhle tmavé posilovně, v tmavé uličce venku, v tmavých místnostech a na tmavých ulicích… Vždycky všude vyčnívala.

Položil jsem si ruce na zrezlé ocelové zábradlí a s rozkročenýma nohama jsem se díval, jak pomalu kráčí místností dole pode mnou. Cestou tiskla vypínače na zdi. Nic se však nestalo. Světla se nerozsvítila.

Rozhlédla se doleva i doprava. Najednou se měla na pozoru. Zvedla ruku a znovu zkusila vypínače.

Bez reakce.

To už se jí zrychlil tep a pevněji sevřela popruh kabelky. Zpozorněla ještě víc.

Potlačil jsem úsměv a naklonil hlavu. Pozoroval jsem ji. Měl bych se jí ukázat. Měl bych hrát fér. Měl bych jí dát vědět, že tu jsem a že je v bezpečí.

Jenže čím déle jsem čekal a čím déle jsem zůstával zticha a schovaný, tím nervózněji působila. A když postoupila hlouběji do místnosti pode mnou, chtěl jsem si tento okamžik vychutnat. Byla zmatená. Vyděšená. Plachá. Nevěděla, že tu jsem. Přímo nad ní. Nevěděla, že ji sleduju. Nevěděla, že bych se za ní mohl rozběhnout, polapit ji a zmocnit se jí na podlaze dřív, než by si vůbec uvědomila, co se děje.

Nechtěl jsem ji vyděsit, ale stalo se. Na moci a kontrole se dá snadno vybudovat závislost. A nechtěl jsem, aby se mi to líbilo, protože mi z toho bylo zle.

Protože to ze mě dělalo Damona.

Ztěžkl mi dech a mé pěsti sevřely zábradlí ještě silněji. Začal jsem se sám sebe bát. Tohle nebylo normální.

„Vím, že jsi tu,“ křikla, zatímco se se svraštěným obočím rozhlížela kolem sebe.

K paličatému pohledu v očích se však musela nutit. Povytáhl jsem pod maskou koutek úst.

Dlouhá šedá košile jí spadala z ramene a na hrudi a krku se jí leskly dešťové kapky. Venku na Meridian City dopadal liják a v tuhle noční hodinu – a v téhle čtvrti – byly ulice liduprázdné. Nikdo by ji tu neslyšel. Nikdo ji pravděpodobně ani neviděl vcházet do budovy.

A soudě podle toho, jak začala pomalu couvat z tmavé místnosti, to vypadalo, že si to také začala uvědomovat.

Udělal jsem krok.

Mříž pod mýma nohama zaskřípala. Rika zvedla hlavu doleva, odkud k ní ten zvuk přicházel.

Upřela na mě zrak. Aniž bych od ní odtrhl pohled, vydal jsem se ke schodišti.

„Kaii?“ zeptala se.

Proč mi neodpovídá? dumala pravděpodobně. Proč má masku? Proč nejdou světla? Kvůli bouřce? Co se to tu děje?

Mlčel jsem a dál k ní pomalu kráčel. Čím jsem k ní byl blíž, tím konkrétněji jsem její krásnou, drobnou postavu viděl. K hrudi se jí lepily mokré vlasy, jichž jsem si předtím nevšiml, a v uších se jí třpytily diamantové náušnice, které jí Michael daroval k posledním Vánocům. A košili jí nadzvedávaly ztuhlé bradavky.

Ostražitě si mě měřila modrýma očima. „Vím, že jsi to ty.“

Pod maskou jsem se pousmál. Reakce jejího těla jejím sebevědomým slovům neodpovídala. Opravdu?

Pomalu jsem ji obcházel. Rika se paličatě ani nehnula. Určitě víš, že jsem to já? Nemusím být Kai, ne? Mohl jsem si jednoduše vzít jeho masku. Nebo si koupit stejnou.

Zastavil jsem se za ní a pokusil se uklidnit dech, přestože mi srdce prudce bušilo. Cítil jsem ji. Energii sálající mezi mou hrudí a jejími zády.

Měla by se otočit. Měla by se připravit na útok, jak jsem ji to učil. Domnívala se snad, že je tohle pouhá hra?

„Nech toho,“ vyštěkla a otočila hlavu jen natolik, abych viděl, jak pohybuje rty. „Není to vtipné.“

Ne, nebylo to vtipné. Michael byl pryč – odjel na noc z města – a Will se někde nejspíš zpíjel pod obraz. Byli jsme tu sami dva.

A vzhledem k tomu, jak se mi teď obracel žaludek, nebylo vtipné, dobré ani správné, jak moc jsem se potřeboval hnát přes okraj, jenom abych měl pocit kontroly. Nebylo správné, že jsem s tím nechtěl přestat.

Popadl jsem ji, ovinul kolem ní paže a zabořil jí nos pod ucho. Z vůně jejího parfému mi ztěžkla víčka. Když jsem sevření zesílil a přitiskl si ji k sobě, zalapala po dechu. „Jsme tu jenom my dva, Nestvůrko,“ zavrčel jsem. „Přesně jak jsem chtěl. Máme pro sebe celou noc.“

„Kaii!“ vykřikla a pokusila se moje paže setřást.

„Kdo je Kai?“

Otočila se a začala sebou zmítat, aby se mě zbavila. „Už tě znám. Tvoji výšku, tvoji postavu, tvoji vůni…“

„Opravdu?“ zeptal jsem se. „Víš, jaký jsem na dotek?“

Tvář skrytou pod maskou jsem jí zabořil do krku a zesílil stisk. Majetnicky. Výhrůžně. Zašeptal jsem: „Chybí mi, jaká jsi byla na střední, Riko.“ Zasténal jsem, jako by mě vzrušovalo, jak sebou zmítá. „Neodmlouvala jsi.“

Ztuhla. Celé tělo jí znehybnělo, až na její dech. Hruď se jí zvedala a klesala a pak se mi v náruči roztřásla.

Dostal jsem ji.

Kdysi jí někdo nám blízký řekl totéž. Někdo, kdo ji hodně vyděsil, a teď začala přemýšlet, jestli přece jen nejsem on. Damon loni zmizel. Mohl by být kdekoli, že, Riko?

„Na tohle jsem čekal hodně dlouho,“ řekl jsem jí. Venku zaburácel hrom. „Svleč to.“ Strhl jsem z ní košili a odhalil její tílko. Zaječela. „Chci tě kurva vidět.“

Zalapala po dechu a odtáhla se. O krok ustoupila – první fáze protiútoku, který jsem ji naučil pro případ, že by ji někdo popadl zezadu. Odrazil jsem se zadní nohou. Věděl jsem, co se chystá udělat.

No tak, Riko!

Vzápětí náhle ochabla a vyklouzla mi z náruče na zem.

Skoro jsem se rozesmál. Myslelo jí to. Dobře.

Já ale útočit nepřestával. Vyškrábala se na všechny čtyři, aby se ode mě dostala pryč. Vrhl jsem se na ni a chytil ji za kotník.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ vysmíval jsem se jí.

Přetočila se a kopla mě do masky. Se smíchem jsem ustoupil. „Bože, s tebou bude zábava. Nemůžu se dočkat.“

Vzlykla. Odplazila se přede mnou pozadu o kus dál a znovu se zvedla na nohy. Se strachem vepsaným do tváře se otočila a rozběhla se k šatnám. Nejspíš se chtěla dostat k zadnímu východu z budovy.

Vyrazil jsem za ní a chytil ji za tílko. Celé tělo mi hořelo.

Do prdele. Cítil jsem, jak mi po zátylku stéká pot.

Je to jenom hra. Neublížím jí. Bylo to totéž, jako když jsme si v dětství hráli na honěnou nebo na schovku. Věděli jsme, že když nás chytí, nic zlého se nám nestane, a že když si půjdeme pro svou oběť, neublížíme jí, ale stejně nás ten iracionální strach vzrušoval. Právě to se mi líbilo. Že v tom nic víc nebylo. Že to nebylo skutečné.

Otočil jsem ji, jednou rukou jsem ji objal a druhou jí podebral koleno a zvedl ji ze země. Zaútočila volným kolenem, avšak uhnul jsem boky dřív, než mi ho stihla vrazit mezi nohy. S ní v náruči jsem se vrhl na zem a nalehl na ni.

„Ne!“ vykřikla. Začala sebou zmítat. Rozevřel jsem jí nohy, zvedl paže nad hlavu a znehybnil jsem ji.

Vzpínala se mi, brzy se jí však paže začaly třást a její síla slábla.

Ztuhl jsem a shlédl na ni. Já i Damon jsme měli tmavé vlasy i oči, ačkoli on je měl skoro černé. V přítmí, které nás obklopovalo, nemohla poznat rozdíl. Ale cítila mě. Jak se jí dotýkám, jak ji přemáhám, jak jí vyhrožuju… stejně jako on.

Pomalu jsem svěsil hlavu nad její prsa a nechal ji viset kousíček nad její pokožkou. Přestala se mnou bojovat. Dýchala tak ztěžka, až to znělo, jako by měla astmatický záchvat.

Vzhlédl jsem k ní. Její tělo dokonale lnulo k mému a s pažemi bezmocně uvězněnými nad hlavou jí vyhrkly slzy. Věděla, že je konec. Nikdo mě nezastaví, nikdo ji neuslyší křičet. Byla tu sama se šílencem v masce, který jí mohl ublížit a zabít ji a měl na to celou noc.

Náhle se jí zkřivil obličej. Zlomil jsem ji. Rozplakala se a její bojovnost ustoupila hrůze z toho, co se jí děje.

Zatraceně. Stáhl jsem si kapuci a strhl si masku. Zuřil jsem. „Jsi jak malý mimino!“ zařval jsem a udeřil rukou do země vedle její hlavy. „Shoď mě ze sebe!“ Sklonil jsem se až k její tváři. „Teď hned! Dělej!“

Zavrčela a zrudla. Zaútočila na mě, ovinula mi paži kolem krku a uvěznila mě v kravatě. Druhou ruku provlekla pod paží a ukazovákem a palcem mě dloubla do očí.

Ne moc silně, ale stačilo to, abych povolil stisk na tak dlouho, aby mě stihla uhodit do tváře. Když jsem se od ní odtáhl, posadila se, sáhla po kabelce a švihla mě s ní po hlavě.

„Ech!“ zamručel jsem a vytrhl jí tašku z ruky.

To už se však vyškrábala na nohy a rozběhla se ke stěně, z níž strhla jeden z mečů na kendó a s bambusovým mečem šinaj nad hlavou zaujala postoj.

Posadil jsem se na lýtka a odtáhl ruku od obličeje, abych zjistil, jestli ji mám od krve. Ne. Povzdechl jsem si a zvedl k ní zrak. Strach v jejích očích vystřídal vztek. Tělo mi ochladlo.

V žilách mi stále bouřil adrenalin. Zhluboka jsem se nadechl. S pocitem, jako by moje končetiny náhle vážily desetkrát víc, jsem se přinutil vstát.

„Nelíbí se mi, že jsi mě takhle přepadl!“ postěžovala si. „Tady se máme cítit v bezpečí.“

Probodl jsem ji pohledem. „Nikde není bezpečno.“

Vyrazil jsem ke schodišti a cestou do patra si svlékl mikinu. „Nedáváš pozor.“ Zvedl jsem láhev vody, kterou jsem předtím nechal u okna. „Pozoroval jsem tě. Na ulici jsi zírala do mobilu. A stěží jsi se mnou dokázala hnout. Promarnila jsi příliš mnoho času panikařením.“

Napil jsem se vody. Měl jsem žízeň nejen z fyzického vypětí, ale z dlouhého přemýšlení, obav a plánování. Tohle jsem potřeboval.

Chyběly mi ty dávné noci, kdy jsem měl příležitost se vybouřit. Kdy jsem měl přátele, s kterými jsem se mohl přestat ovládat.

Na schodech zazněly její kroky. Vyhlédl jsem z okna. Na opačné straně řeky zářila jasná světla Meridian City, jež ostře kontrastovala s temnotou na této straně.

„Zapamatovala jsem si všechno, co jsi mě učil,“ řekla. „Věřila jsem ti a nebrala jsem to vážně. Pokud se to ještě někdy stane, zvládnu to.“

„Měla jsi to zvládnout už teď. Co kdybych to nebyl já? Co by s tebou bylo?“

Shlédnul jsem na ni, na její zmučený pohled, který upírala z okna, a žaludek se mi stáhl výčitkami svědomí. Ten pohled se mi příčil. Rika si prošla peklem a já jí právě opět otřásl.

„Podle mě se ti to líbilo,“ odpověděla tiše s očima stále upřenýma ven. „Myslím, že sis to užíval.“

Poskočilo mi srdce. Odvrátil jsem se od ní a zadíval se směrem, kam hleděla.

„Kdyby ano, nepřestal bych.“

Podívala se na mě. Dole pod námi projelo auto. Od pneumatik mu odstřikovala dešťová voda.

„Víš, taky tě pozoruju,“ prozradila mi. „Jsi zamlklý, nikdo neví, kde jíš nebo spíš…“

Otočil jsem víčkem láhve, až mi plast zapraskal v pěsti. Věděl jsem, o čem mluví. Uvědomoval jsem si, že si držím odstup.

Potřeboval jsem ale v sobě všechno držet, jinak bych riskoval, že ze mě uniknou věci, které by měly zůstat skryté. Takhle to bylo lepší.

A v poslední době to bylo mnohem horší. Nic nebylo správně. Rika a Michael vnímali výhradně jeden druhého a Will už byl střízlivý jen několik hodin denně. Trávil jsem o samotě víc času než kdy dřív.

„Jsi jako stroj.“ Dlouze se nadechla. „Ne jako Damon. Jsi nečitelný.“ Odmlčela se. „Teď je to výjimka. Teď když nosíš masku. Líbilo se ti to, že? Jenom v takovýchhle chvílích vidím, že vůbec něco cítíš.“

Pohlédl jsem na ni a pousmál se. „Vždyť se mnou nejsi nonstop,“ zavtipkoval jsem.

Chvíli jsem jí hleděl do očí. Oba jsme věděli, o čem přesně mluvím. Neviděla mě se ženami. Zčervenala a pousmála se. Přestala se vyptávat.

Odkašlal jsem si a vrátil se k původnímu tématu. „Musíš si vylepšit protiútoky,“ podotkl jsem. „A rychlost reakcí. Když ztuhneš, dáváš útočníkovi příležitost tě čapnout.“

„Věděla jsem, že jsem s tebou v bezpečí.“

„Jenže nejsi,“ odpověděl jsem přísně. „Vždycky předpokládej, že ti hrozí nebezpečí. Pokud tě drapne kdokoli jiný než Michael, dej jim, co si zaslouží.“

Složila si paže na hrudi. Vycítil jsem její podráždění. Měl jsem pro to pochopení. Nechtěla žít v neustálé ostražitosti. Stěží ovšem dodržovala bezpečnostní opatření a v případě, že by došlo na nejhorší, mohla své ledabylosti nepředstavitelně litovat. Michael jí nebyl vždy nablízku.

Ale když ano, nehnul se od ní na krok. Už týdny jsem s ním pořádně nemluvil.

„Jak je mu?“ zeptal jsem se jí.

Obrátila oči v sloup a tíživá atmosféra hned polevila. „Chce na svatbu odletět do Ria nebo kam.“

„Měl jsem za to, že jste se oba rozhodli počkat, až dokončíš vysokou.“

Přikývla a povzdechla si. „Ano, to jsem si taky myslela.“

Přimhouřil jsem oči. Tak o co tedy šlo?

Rodiče Michaela a Riky očekávali svatbu v Thunder Bay, a pokud jsem věděl, snoubencům to nevadilo. Naopak Michael důrazně trval na tom, aby jejich svatba byla ve velkém stylu. Chtěl svou nastávající vidět v šatech, jak k němu kráčí uličkou. Koneckonců vyrůstal v domnění, že se provdá za jeho bratra. Chtěl všem jasně ukázat, že je jeho.

A pak mi to došlo.

Damon.

„Bojí se, že se Damon kvůli vaší velké svatbě vrátí,“ hádal jsem.

Aniž by odvrátila pohled od okna, Rika znovu rozvážně přikývla. „Myslí si, že pokud se vezmeme, nic se mi nestane. A čím dřív, tím líp.“

„Má pravdu,“ pověděl jsem jí. „Svatba – se stovkami hostů a s Willem a mnou po jeho boku… Damonovo ego by to neuneslo. Nedokázal by se držet stranou.“

„Už rok ho nikdo neviděl ani o něm neslyšel.“

Zatnul jsem zuby a žaludek mi ztěžkl očekáváním. „Ano, a právě to mě děsí.“

Před rokem Damon chtěl, aby Rika nepředstavitelně trpěla. Po pravdě to my všichni, ale Damon zašel ještě dál, a když jsme nezůstali na jeho straně, začal v nás vidět své nepřátele. Zaútočil na nás, ublížil jí a pomáhal Michaelovu bratrovi Trevorovi, který se ji pokusil zabít. Michael rozumně předpokládal, že Damona jeho hněv zatím nepřešel. Kdybychom věděli, kde je, bylo by to něco jiného, ale detektivové, jež jsme najali, aby ho našli a nespouštěli z očí, ho nedokázali vystopovat.

Což vysvětlovalo, proč si Michael nepřál, aby se Rika stala středem pozornosti, jak by se na velké svatbě v našem bohatém přímořském městě stalo.

„Velká svatba je ti ukradená,“ připomněl jsem jí. „Chceš jenom být s Michaelem. Tak proč to neudělat, jak chce on?“

Chvíli mlčela a pak tiše, s očima upřenýma do dálky, odpověděla: „Ne.“ Zavrtěla hlavou. „Za svatým Kiliánem, kde končí les a útesy přecházejí v moře. Pod půlnoční oblohou…“ Přikývla. Na rtech se jí usadil překrásný, toužebný úsměv. „Tam se za Michaela provdám.“

Zadíval jsem se na ni a přemýšlel, co ten vzdálený, zasněný pohled v jejích očích znamená. Jako by vždycky věděla, že se provdá za Michaela Crista, a celý život si to v duchu představovala.

„Co je tamta budova?“ zeptala se Rika a bradou kývla z okna.

Pohlédl jsem naznačovaným směrem, ale nebylo to třeba. Věděl jsem, o jaké budově mluví. Tohle místo jsem si pro naši školu bojových umění vybral záměrně.

Přes sklo jsem se zadíval na mrakodrap na opačné straně ulice, zhruba o třicet pater vyšší než náš. Zdi z šedého kamene ztmavly deštěm a stíny, protože pouliční lampy byly rozbité.

„The Pope,“ odpověděl jsem. „V dobách své největší slávy to byl vyhledávaný hotel. A pořád je.“

The Pope byl už několik let opuštěný, postavili ho v době, kdy se uvažovalo, že by se v Meridian City zbudoval fotbalový stadion, který měl přivést do města víc turistů. A kdy se plánovala obnova Whitehallu, omšelé průmyslové čtvrti, v níž jsme se právě nacházeli.

Ke stavbě stadionu ovšem nikdy nedošlo, The Pope měl co dělat, aby se udržel nad vodou, a nakonec zkrachoval.

Přeletěl jsem pohledem potemnělá okna a stíny závěsů, které byly ve stovkách pokojů, nyní tichých a prázdných, sotva patrné. Těžko si představit, že v tak ohromné budově už nevládl život. Spíš nemožné si to představit. Pozorně jsem si prohlížel tmavé oči mrakodrapu. Můj zrak mi dovolil vždy jen na okamžik letmo nahlédnout do místnosti, než ji opět pohltila temnota.

„Mám pocit, jako by nás někdo pozoroval.“

„Já vím,“ přisvědčil jsem a dál si důkladně prohlížel jedno okno za druhým.

Koutkem oka jsem zahlédl, že se chvěje. Zvedl jsem mikinu a nabídl ji Rice.

S vděčným úsměvem ji přijala a otočila se ke schodišti. „Začíná být zima. Nemůžu uvěřit, že už je zase říjen. Brzy nastane Ďáblova noc,“ zazpívala nadšeně.

Přikývl jsem a vydal se za ní.

Když jsem se však naposledy ohlédl, při pomyšlení na stovky prázdných místností v opuštěném hotelu přes ulici mi po zádech přejel mráz.

A při vzpomínce na dávnou Ďáblovu noc, kdy kluk, jímž jsem býval, na podobně temném místě, jakým byl ten starý hotel, honil dívku, která se mohla podobat Rice.

Ovšem na rozdíl ode mě dnes se tehdy nezastavil.

Udělal něco, co neměl.

Sešel jsem po schodech kousíček za Rikou a s pohledem upřeným na její vlasy s ní srovnal krok.

Vůbec netušila, jak blízko číhá nebezpečí.

2. kapitola

KAI

Před šesti lety

Ďáblova noc. Právě nyní.

Naše poslední.

V květnu jsme měli odmaturovat, a až se odstěhujeme na vysoké, domů se budeme vracet jen na zimní nebo letní prázdniny. A v tu dobu už na tohle budeme staří. Nebudeme moct svádět na mládí, proč jsme si vybrali noc před Halloweenem k různým žertům a dětinským vylomeninám, jimž jsme se oddávali z jediného důvodu, totiž abychom rozpoutali peklo. Budou z nás muži. Nehodilo by se to, že?

A tak to dnes bude naposledy. Velké finále.

Zabouchl jsem dveře auta a vyrazil přes parkoviště. Minul jsem Damonova bavoráka a zamířil k zadnímu vchodu do katedrály. Otevřel jsem dveře a vstoupil dovnitř. Nacházelo se tu několik stolů, kuchyně, pohovky a konferenční stolek plný brožur s návody, jak se modlit růženec a jak se zdravě postit.

Zhluboka jsem se nadechl a nasál vůni kadidla, která se neustále vznášela v prázdných chodbách. Já i můj kámoš Damon jsme se narodili do katolických rodin, ale v praxi jsme byli katolíci stejně, jako je Taco Bell mexická restaurace. Hrál jsem si na něj kvůli mámě, zatímco Damon si na něj hrál čistě pro svoje pobavení.

Zamířil jsem chodbou do samotného kostela, když vtom se ozvalo hlasité zadunění. Zarazil jsem se a rozhlédl, abych zjistil, odkud to přichází. Znělo to, jako by na stůl spadla kniha.

Byl pátek ráno. Moc lidí se tu vyskytovat nemělo, ačkoli zrovna skončila mše, a tak tady určitě v řadách lavic klečelo několik posledních návštěvníků a modlilo se za odpuštění.

„O čem jsme včera mluvili?“ dolehl ke mně odněkud zleva hřmotný hlas otce Beira.

„Nevzpomínám si, otče.“

Usmál jsem se. Damon.

Zabočil jsem doleva a tiše kráčel po mramorové podlaze. Prsty jsem přitom táhl za sebou po nablýskaném mahagonovém obložení a snažil se potlačit smích.

Zastavil jsem se u otevřených dveří knězovy pracovny, zůstal schovaný za zdí a poslouchal. Damon Beirovi klidně odpověděl, jako by se držel scénáře.

„Jsi nezodpovědný a vůbec se za své chování nestydíš.“

„Ano, otče.“

Roztřásla se mi hruď. Damonova slova byla vždycky v naprostém protikladu s tím, jak zněla pronesená z jeho úst. Ano, otče, jako by snad souhlasil s tím, že se nechová správně, a přitom tím říkal: Ano, otče, copak na mě nejsi pyšný?

Většina z nás chodila ke zpovědi v hlavní chrámové lodi, ale Damon – po mnoha letech marných snah jeho otce a jeho kněze o změnu v jeho chování – musel každý týden docházet na soukromé konzultace.

Kurevsky si to užíval. Bavilo ho, že ho všichni mají za ďábla.

Natáhl jsem krk, nakoukl jsem do místnosti a viděl, jak kněz právě obchází stůl. Damon klečel v kostelní lavici, před sebou Beirovu velkou černou bibli.

„Chceš být souzen?“ zeptal se otec.

„Všichni budeme souzeni.“

„Tak jsem tě to neučil.“

Damon měl hlavu svěšenou jen natolik, aby mu černé vlasy zakrývaly oči, všiml jsem si tudíž náznaku úsměvu na jeho rtech, který Beir nejspíš vidět nemohl. Na sobě měl naši školní uniformu – béžové kalhoty, jako vždy zmačkanou bílou košili s rozepnutými manžetovými knoflíčky a na krku povolenou modro-zelenou kravatu. Byli jsme na cestě do školy, ale Damon vypadal, jako by na sobě měl to oblečení celou noc.

Najednou ke mně otočil hlavu, vystrčil jazyk, svůdně s ním přejel ze strany na stranu a zakřenil se.

Neslyšně jsem se rozesmál, zazubil jsem se na něj a zakroutil hlavou.

Vůl.

Otočil jsem se, vrátil se chodbou ke kostelu a nechal tam Damona dokončit „konzultaci“.

Měl jsem na tomhle místě rád spoustu věcí, ale nechat se poučovat mezi ně nepatřilo. Mše mě nudily, nedělní škola byla monotónní, spousta kněžích chladná a odtažitá a řada farníků je na sebe od pondělí do soboty zlá a jenom od desíti do jedenácti v neděli dopoledne se k sobě chová slušně. Všechno to byla jedna velká lež.

Kostel jsem měl ale rád. Bylo tu ticho. A mohli jste tu mlčet, aniž by vás někdo nutil do rozhovorů.

Zamířil jsem uličkou k zadní části kostela a přejel pohledem po čtyřech zpovědnicích. Ani na jedné nesvítilo světlo, které by prozrazovalo, že je uvnitř kněz. Protože všechny byly prázdné, došel jsem až na konec pravé části kostela a vybral si poslední zpovědnici, částečně schovanou za sloupem a nejblíž k vitrážovým oknům.

Odtáhl jsem závěs, vstoupil do malé tmavé budky a zase za sebou závěs zatáhl. Obklopila mě vůně dřeva, ale ještě něčeho jiného. Vůně pobytu venku. Na větru a ve vodě.

Posadil jsem se na dřevěnou židli a zadíval se do tmavého zamřížovaného okénka před sebou. Věděl jsem, že na jeho opačné straně nikdo není. Kněží se už začali věnovat dalším každodenním povinnostem. Měl jsem to takhle rád. Vždycky jsem tohle dělal o samotě.

Sklonil jsem se a s lokty na kolenou jsem sepjal ruce. Svaly na pažích se mi přitom bezděčně zatnuly.

„Odpusť mi, otče, neboť jsem zhřešil,“ pronesl jsem tiše. „Od mé poslední zpovědi uplynul celý měsíc.“

Ztěžka jsem polkl. Vždycky jsem svoje slova vnímal víc, když mě kněz neposlouchal. A věřte tomu, nebo ne, ale občas to bylo dokonce mnohem těžší. Rozhřešení mi nemohl nabídnout nikdo jiný než já sám.

„Vím, že tam nejsi,“ pověděl jsem prázdnému prostoru na opačné straně. „Vím, že to dělám už hodně dlouho na to, abych se pořád na něco vymlouval, ale…“ Odmlčel jsem se. Snažil jsem se najít správná slova. „Ale občas dokážu mluvit, jen když mě nikdo neposlouchá.“

Zhluboka jsem se nadechl a začal se otevírat.

„Asi prostě potřebuju říct pár věcí nahlas.“ I když se mi nemělo dostat laciného rozhřešení, které nijak neumenšuje pocit viny.

Nadechl jsem se vůně větru a vody. Netušil jsem, odkud přichází, ale připadal jsem si jako v jeskyni. V bezpečí před zvědavýma očima a ušima.

„Nepotřebuju tě. Potřebuju jenom tohle místo,“ přiznal jsem. „Co to se mnou je, že se rád schovávám? Že mám rád svoje tajemství?“

Nedovedl jsem si ani představit, že by měl třeba Damon nějaká tajemství. Sice se svými hříchy nechlubil, ale ani je neskrýval. Will, další člen naší bandy, zas nikdy nic nedělal bez posily, takže vždycky někdo věděl, co kuje.

A Michael – kapitán našeho týmu a ten, s nímž jsem si byl nejbližší – tajil před ostatními jen to, co tajil sám před sebou.

Ale já… Já jsem věděl, kdo jsem. A dával jsem si záležet, aby se to nikdo jiný nedozvěděl.

„Líbí se mi, že lžu svým rodičům,“ přiznal jsem téměř šeptem. „Líbí se mi, že nevědí, co jsem dělal včera večer nebo minulý týden nebo k čemu se chystám dnes večer. Líbí se mi, že nikdo neví, jak moc jsem rád sám. Že se rád peru a užívám si soukromé salonky v klubech…“ Odmlčel jsem se a zamyslel se. Vzpomínal jsem, co všechno jsem za uplynulý měsíc od poslední zpovědi dělal, a na všechny ty noci, kdy jsem se přestal ovládat.

„Líbí se mi, že na mě mají moji kamarádi špatný vliv,“ pokračoval jsem. „A rád se dívám.“

Jednou rukou jsem si sevřel pěst a přinutil se ze sebe dostat další slova.

„Rád pozoruju lidi. Vůbec jsem to o sobě doteď netušil.“ Prohrábl jsem si vlasy. Konečky jsem měl zhrublé gelem. „Chtít být toho součástí a cítit, co cítí oni, mě vzrušuje snad ještě víc než to doopravdy prožívat.“ Vzhlédl jsem k tmavému závěsu. Zůstal mírně poodtažený. „A rád to tajím. Nechci, aby mě mí přátelé znali tak dobře, jak si myslí. Nevím proč.“ V zamyšlení jsem zakroutil hlavou. „Některé věci jsou jednoduše zajímavější, když zůstávají tajemstvím.“

Sklopil jsem zrak a povzdechl si. „Ale i když mě rajcuje, že mě nevidí, cítím se docela osaměle. Nemám to s kým sdílet.“

Což, když se na to podíváte s odstupem, nebyla pravda. Michael, Will, Damon… všichni jsme byli svým způsobem ze stejného těsta. Všichni jsme milovali divokou jízdu a bažili jsme po rauši, který nám přinášelo pouze to, když jsme dělali něco, co jsme dělat neměli.

Ale já? Měl jsem rád soukromí. Víc než oni.

A měl jsem ho rád zvrácené. Stejně jako oni.

Zahnal jsem stud a vrátil se k tomu, co jsem potřeboval říct. „Takže každopádně lžu. Pořád. Tolikrát, že bych to už ani nespočítal.“ Všem. „Taky většinu času nectím svého otce. A jenom za poslední měsíc jsem zhruba pětsetkrát vzal jméno Boží nadarmo. A měl jsem předmanželský sex, abych rozbil monotónnost všedních dní, kdy mě stravovaly nečisté myšlenky.“ Se smíchem jsem potřásl hlavou. „Pokání mě nezastaví a nemám v úmyslu se měnit, takže…“

Právě proto mi zpovídání knězovi k ničemu nebylo. Opakuju, že mě bavilo dělat všechno špatně.

Ale bylo příjemné to přiznat. Aspoň jsem k té zpovědi šel, ne? Aspoň jsem věděl, že ty věci nemám dělat, a to muselo něco znamenat.

Zavřel jsem oči, opřel se o stěnu zpovědnice a nadechl se ticha.

Do prdele, těšil jsem se na dnešní večer. Představoval jsem si, že zajdeme do katakomb nebo na hřbitov nebo kam, a sílil ve mně chtíč. Moje maska, strach, lov… Polkl jsem knedlík v krku a cítil, jak se mi tělo zahřívá.

Fontánka v zadní části kostela tiše zurčela a z dálky ke mně dolehla ozvěna zakašlání. Nevěděl jsem, co udělám nejdřív, jestli něco rozbiju, někoho ošukám nebo se s někým porvu, ale chtěl jsem to teď hned, a to ani venku nebyla tma. Dnešní večer měl být vyvrcholením roku.

„Je jeden příběh…“ promluvil náhle jakýsi hlas. Vylekal mě.

Otevřel jsem oči a srdce mi spadlo do kalhot. Co to…?

„Děláš si prdel?“ vybuchl jsem a narovnal se. „Kdo seš?“

Hlas – patřil ženě – přicházel odněkud zblízka.

Přesněji z opačné strany zpovědnice.

Vyskočil jsem ze židle, až její nohy zaskřípaly o mramorovou podlahu.

„Ne, prosím, nedělej to,“ vyhrkla. Nejspíš věděla, že se chystám otevřít dveře na knězově straně zpovědnice. „Nechtěla jsem odposlouchávat, ale už jsem tu seděla, když jsi začal mluvit. Nikomu nic nepovím.“

Zněla mladě, zhruba jako člověk mého věku, a nervózně. Zadíval jsem se na závěs. Od jejího hlasu mě dělily jen centimetry.

„Tos tu byla celou dobu?“ zavrčel jsem. Hlava se mi točila vědomím toho, jaké hovadiny ze mě padaly. „Děláš si prdel? Kdo seš?“

Odhrnul jsem závěs, ovšem v tu chvíli se deska na její straně zpovědnice zvedla a do ticha zazněla její prosba: „Prosím,“ zašeptala. „Chci si s tebou povídat, ale kdybys mě viděl, nešlo by to. Dej mi chvilku. Jenom chviličku.“

Zarazil jsem se a zatnul zuby. Co tam do hajzlu dělala? Věděla, kdo jsem?

„Uvidíš mě,“ vyhrkla. „Jenom mi dej chvilku.“

Její hlas zněl křehce. Jako váza, která balancuje na okraji stolku. Na vteřinu jsem ztuhnul a uvažoval, jestli ji odtamtud mám ze zvědavosti vytáhnout, nebo jí vyhovět.

Tak jo, máš chvilku.

„Je jeden příběh,“ začala zase od začátku, když jsem se ani nepohnul, „o hotelu The Pope v Meridian City. Znáš to místo?“

Zadíval jsem se na mřížku, přes niž jsem ve tmě matně rozpoznával její obrys.

The Pope? Ta díra za spoustu milionů na opačné straně řeky?

Zatáhl jsem závěs a znovu se posadil. „Kdo jsi?“

„O dvanáctém podlaží se vypráví pověst,“ pokračovala. Moji otázku nevzala na vědomí. „Že existuje, ale nedá se tam dostat. Slyšel jsi o tom?“

Mírně jsem se odtáhl. Tělo jsem měl pořád ztuhlé a v pozoru. „Ne.“

„Proslýchá se, že rodina, která The Pope vlastní, nechala ve všech svých hotelech vybudovat dvanácté podlaží. Pro osobní účely rodiny,“ vysvětlila. „Celé jedno poschodí je zařízeno jen pro jejich potřeby, když se zrovna nacházejí v daném městě, kde stojí jejich hotel. Hosté se tam ale nedostanou. Výtah v tom patře nezastavuje, když to zjišťovali, vypátrali, že tam výtah ani zastavit nemůže. Výtahová šachta je tam zazděná.“ Její hlas zněl vyrovnaně, ale v jejích slovech mi neunikl náznak nadšení. „Stejně jako přístup ze schodiště.“

„Jak se teda do toho podlaží dostane ta rodina?“

„Dobrá otázka,“ pronesla. „Je to tajemství. Lidé dlouho předpokládali, že je to zkrátka promo akce majitelů a zaměstnanců, kteří se tak snažili zvýšit zájem o hotel.“ Odmlčela se. Slyšel jsem, jak se zhluboka nadechla. „Ale pak si hosté začali všímat jí.“

„Jí?“

„Ženy. Tančila,“ odpověděla.

„Tančila,“ zopakoval jsem po ní, teď už s mnohem větším zaujetím.

Tajné podlaží? Tajný vchod? Duch dívky?

Měl jsem pocit, jako by přikývla, ale nebyl jsem si tím jistý. „Říká se, že po půlnoci, kdy je většina hostů ve svých pokojích a hotel je tichý a tmavý, ji můžeš vidět –“ Teď už skoro šeptala. Slyšel jsem v jejím hlasu úsměv. „– jak tančí v temném, měsícem osvětleném tanečním sálu, sama, jako baletka. Tančí na melodii přízračné ukolébavky.“

Díval jsem se na její rty, z větší části ukryté ve stínech, ale rozpoznával jsem jejich obrysy.

„Další příběh vypráví o baletce, která tančí na balkoně ve dvanáctém podlaží,“ pokračovala. „Viděli ji z oken ve vyšších patrech. Za lehkého deště, v jehož kapkách se odrážela světla města a který tančil spolu s ní, když se tam točila a poskakovala. Během let se přidávaly další historky, a čím víc lidí ji vidělo, tím víc přibývalo otázek… ohledně dívky, která se nikdy v hotelu nezapsala ani se z něj neodhlásila, za dne se skrývá a v noci tančí.“ A pak ztišila hlas do šepotu, až mi na pažích naskočila husí kůže. „Sama, ukrytá.“

Určitě na tom nebyl kousek pravdy, ale tak trochu jsem chtěl věřit, že to pravda je. Byla by z toho zajímavá hra. Něco jako hledání pokladu. Holka schovaná před světem. Všem přímo na očích.

„Proč mi ten příběh vyprávíš?“

„Protože tam ještě pořád je,“ odpověděla. „Schovává se v tom tajném podlaží. Sama. Nebo tomu aspoň chci věřit. Tajemství a záhady život ozvláštňují, ne?“

Pousmál jsem se a opět si opřel lokty o kolena. „Jo.“

Dotkla se mřížky a konečně jsem z ní spatřil aspoň kousek. Štíhlou ruku, špičky prstů a krátké nehty.

„Tvoje tajemství se mi líbí,“ přiznala zadýchaně. „A komu ublíží, že si je necháš pro sebe? Ne?“

Obklopily mě vítr a voda a uvědomil jsem si, že právě odtud ta vůně přichází. Ucítil jsem ji hned, jak jsem vstoupil do zpovědnice. Byla tu od začátku.

„Často odposloucháváš cizí zpovědi?“ zeptal jsem se docela pobaveně.

„Občas.“

Odpověděla tak rychle, až jsem ji musel proti vlastní vůli obdivovat. Líbilo se mi, že jí nevadí být upřímná, a tak trochu jsem doufal, že je to díky mně.

„Taky často lžu,“ přiznala se.

„Komu?“

„Své rodině,“ řekla. „V jednom kuse jim všem lžu.“

„O čem jim lžeš?“

„O čemkoli, co jim potřebuju říct, aby byli spokojení. Vykládám jim, že jsem v pořádku, přitom nejsem. Vídám se s mámou, i když bych neměla. Lžu o tom, že mi nedělá problémy být jim oddaná.“

„Je důležité, aby se nikdy nedozvěděli pravdu?“

„Protože cítí potřebu vědět o každém mém kroku, tak ano.“ Její prsty sklouzly po mřížce a její nehty po ní tiše zaškrábaly. „Pořád ve mně vidí neschopné dítě.“

„Zníš tak,“ pověděl jsem jí. „Myslím mladě.“

Odfrkla si. „Už v šesti letech jsem byla stará. Jak ti zní tohle?“

Přimhouřil jsem oči a zamyslel se nad ní. Její hlas, všechno, co řekla, kým byla… V šesti letech stará. Dospěla příliš brzy. To tím myslela.

Opět jsem se odtáhl a díval se, jak se na opačné straně mříže pohybuje. Chtěl jsem ji vidět, ale zároveň jsem nechtěl, aby přestala mluvit. Ještě ne.

Řekla, že kdybych ji viděl, nemohla by se mnou mluvit. Takže jsem ji znal?

„Chováme se dobře, jenom protože bychom jinak nesli následky,“ pověděl jsem jí. „Odeber tu hrozbu a všichni ukážou, jací doopravdy jsou. Je to podobné, jako když si sundáš masku.“

„Nebo ji nasadíš,“ dodala. „Koneckonců ve skrývání se je svoboda, ne?“

To asi ano –

„Líbí se ti nosit masku?“ změnila téma.

Vůbec jsem tu otázku nečekal a poskočilo mi srdce. „Proč se mě na to ptáš?“

Takže věděla, kdo jsem. Věděla, že dnes je Ďáblova noc.

„Mně se líbí ji nosit,“ pokračovala. „Třeba tahle mříž a tma. Jsou trochu jako maska, že?“

Trochu.

„Můžu být kdokoli.“ Její křehký hlas získal na síle a hravosti. „Třeba jsem dívka, s níž jsi vyrostl. Spolužačka. Něčí mladší sestra. Malá holka, kterou jsi v šestnácti hlídal…“

Pousmál jsem se a zamyslel se nad tím. Sice jsem její hlas nepoznával, ale to neznamenalo, že ji neznám. Třeba se s ní každý den míjím na chodbě. Třeba je to někdo, komu bych nevěnoval sebemenší pohled. Nebo je to přítelkyně kamaráda nebo dcera našeho zahradníka. Kdo ví?

„A ty taky můžeš být kýmkoli,“ zamyslela se nahlas. „Přítel mojí kamarádky. Učitel, který se mi líbí. Nebo někdo z tátových přátel. Můžeš mi říct cokoli. A já můžu říct cokoli tobě. Beze studu, protože si nikdy neuvidíme do tváře. Pokud nebudeme chtít.“

Znovu jsem se naklonil k mřížce a pokusil se nadechnout její vůně.

Chtěl jsem ji vidět. Rozhodně jsem ji chtěl vidět.

„Udržím tvoje tajemství,“ slíbil jsem jí. „Ať jsi kdokoli.“

„Ty jsi jedno z mých tajemství,“ opáčila. „Snažím se tě ukradnout, ale kéž bych to nechtěla.“

„Co tím myslíš?“ Ukradnout mě?

„Tak… Na co se rád díváš?“ zeptala se.

„Cože?“ Opět změnila téma. Střídala je jak ponožky, až jsem měl problém s ní udržet krok.

„Ve své zpovědi jsi řekl, že se rád díváš. Na co se rád díváš?“

Kousl jsem se do koutku úst. Váhal jsem. „Podle mě to víš,“ odpověděl jsem vyhýbavě. „Tak si na to přijď, ženská.“

Vůbec poprvé se zasmála. Byl to dokonalý, nevinný zvuk a mně náhle začaly ruce mravenčit nutkáním se jí dotknout.

„A co když se taky ráda dívám?“ provokovala mě. „Ukaž mi to svými slovy.“

„To nejde.“ Sklopil jsem zrak. Najednou jsem se styděl.

„Prosím,“ naléhala šeptem. Přísahal bych, že na tváři cítím její horký dech. „Pověz mi to. Pověz mi, co jsi nikdy nikomu neřekl.“

Zavrtěl jsem hlavou. Bojoval jsem sám se sebou. Jak se mnou mluvila… Občas jako žena, která se mi posadila na klín se rty pouhých několik centimetrů od mých.

Ale teď zněla jako malá holčička, která zoufale touží po bonbonu.

„Kdy jsi byla naposledy u zpovědi, maličká?“ zajímal jsem se, abych pronikl hlouběji do jejího teritoria.

„Nikdy jsem u žádné nebyla.“

„Nejsi katolička?“

„Ne.“

Tak co tu pohledávala?

A proč seděla ve zpovědnici na straně kněze? „Ty jsi taky taková malá záhada, co?“ zeptal jsem se, aniž bych čekal odpověď.

„No tak. Na co se rád díváš?“ pobídla mě.

Otevřel jsem ústa, ale nakonec z nich vyšel jen povzdech.

Kristepane. Na co se rád dívám? Nemohl jsem jí to říct. Do prdele.

Zavřel jsem oči. Měl bych jít. Co když mě znala? Co když jsem s ní chodil do školy? Co když je to holka, která se mi líbí? Tohle by o mně neměla vědět.

Jako by vycítila můj strach, ujistila mě: „Nemusíš se bát. Už teď si představuju to nejhorší, a stejně tu pořád jsem, ne?“

Zakroutil jsem hlavou. Připadal jsem si hloupě, ale stejně jsem se zasmál. „Rád…“ Promnul jsem si obličej. „Jeden z mých kámošů si teď v létě přivedl do domácího kina holku,“ spustil jsem. „Bylo pozdě, všichni jsme byli nalitý, začalo se to tam rozpalovat. Líbal ji a osahával. Nic, co bych už předtím neviděl. Jenže se na mě podívala. Asi čekala, že se k nim přidám, ale…“

Zhluboka jsem se nadechl. Necítil jsem se v bezpečí. Neměl jsem pocit, jako bych byl v téhle tmavé zpovědnici, kde mě od holky, kterou dost možná znám, dělila jen mřížka, ukrytý. Měl bych sklapnout.

Moje druhá část to ale nechtěla. Každé slovo mě přivádělo blíž k okraji. Blíž k pádu. Chtěl jsem spadnout.

A tak jsem pokračoval. „Něco mě tentokrát přinutilo zůstat sedět. Nedokázal jsem od ní odtrhnout oči, ale zároveň jsem se nemohl ani hnout.“

Holka na opačné straně mříže zůstala zticha, věděl jsem však, že tam pořád je.

„Ani jsem se hnout nechtěl,“ přiznal jsem. „A ona ze mě taky nedokázala odtrhnout zrak. Posadila se na něj obkročmo a šukala ho, ale přitom se celou dobu dívala na mě.“

Na okamžik jsem zavřel oči a vzpomínal na to, jak se o něj otírala. Přitom to dělala výhradně pro mě. Všechno to dělala jen proto, abych se dál díval. Ovládal jsem ji.

„Viděl jsem, jak se jí pořád rychleji zvedá hruď a jak jí po krku stéká pot. Viděl jsem v jejích očích nervozitu… Nevěděla, co udělám. Nevěděla, jestli se mi líbí se na to dívat, nebo každou chvíli zdrhnu. Bála se. A to ji vzrušovalo.“

Netušila, na co myslím. Že se mi líbilo, co pro mě dělala, aniž by se mě při tom dotkla. Nekomunikoval jsem s ní rukama ani ústy, jenom očima, kterýma jsem jí bloudil po těle, a ji přivádělo k šílenství, že to neví. Bože, jak ta si to užívala.

„On s ní sice šukal,“ pokračoval jsem, „ale to já jsem ji udělal.“

Uvědomil jsem si, že jsou mi kalhoty těsnější. Sáhl jsem si na rozkrok, abych se upravil, a tiše jsem zamručel.

„Pěkně zvrácený, co?“ prohodil jsem. „Nechutný, úchylný, hnusný…“

„Jo.“ V jejím hlasu jsem však slyšel úsměv. „Tak co jsi s tím udělal?“

„S čím myslíš?“

Znovu přitiskla bříška prstů na mřížku. „Určitě tě to vzrušilo. Co jsi udělal?“

Potlačil jsem nervózní smích. Nezaváhala. „Právě mě stahuješ z kůže zaživa, maličká.“

Zasmála se. Teď už jsem přes mřížku skoro rozpoznával obrys jejích rtů.

„Kolik ti je?“ zeptal jsem se.

„Dost na to, abych viděla a slyšela i horší věci,“ odpověděla. „Neboj. Tak co jsi pak udělal?“

„Nemůžu…“ vydechl jsem. „Ne… Neudělal jsem nic.“

Čekala. Věděla, že lžu.

Olízl jsem si suché rty a ztišil hlas natolik, až jsem si ani nebyl jistý, jestli mě vůbec slyší. „Nečekal jsem, až mí kámoši vstanou a odjedou pro něco k jídlu,“ pověděl jsem jí. „A nečekal jsem, až se ta holka vydá chodbou ke koupelně ani až vstoupí do sprchy. Nesledoval jsem ji, nevypnul jsem světla a nevyděsil ji…“

V uších mi zazněla vzpomínka na to, jak zalapala po dechu a svět se kolem mě naklonil. Tmavá koupelna, pohupující se sprchový závěs, pára, kterou jsem cítil…

„Všechno je v pořádku,“ ujistila mě tajuplná dívka, když jsem zůstal zticha.

„Nelíbilo se mi, že jsem ji vyděsil, až vykřikla.“ Zatnul jsem zuby a svěsil hlavu do dlaně. „Ani dívat se, jak mě zve do sprchy, kde jsem se jí zmocnil, až se mi pod rukama rozpadla na kusy…“

Prohrábl jsem si vlasy. Obličej mi hořel studem, ale zároveň mi z ramen spadla tíže. Jestli doteď neutekla, asi nemůžu být zas tak hrozný člověk, ne?

Ne?

„A neužíval jsem si každou vteřinu, kterou jsem strávil v jejím těsným těle –“

„Ne, dost,“ zastavila mě. „Už nic víc neříkej. Prosím.“

Zvedl jsem hlavu. Sevřely se mi vnitřnosti. „Děsím tě.“

„Ne.“

„Lhářko.“

„Ano,“ přiznala konečně. „Ano, děsíš mě. Ale líbí se mi to. To jen že…“

„Že co?“

„Že…“ Odmlčela se. Dýchala zrychleně. „Že žárlím.“

„Proč?“

„Protože jsi ji lovil.“ Přitiskla k mřížce bledé čelo. Zahlédl jsem několik pramenů jejích hustých tmavých vlasů. „Možná bych se ti ještě neměla ukázat. Třeba bych tě měla nechat, ať si mě taky ulovíš. Vypadá to, že ti to jde.“

S úsměvem jsem se odtáhl. Už jsem se nestyděl. Díval jsem se na ni, z kapsy vytáhl klíče a ten od auta jsem prostrčil jednou z děr v mřížce. Než se stihla odtáhnout, strhl jsem klíč dolů, rozerval mřížku, prostrčil skrz ni ruku a na poslední chvíli ji chytil za triko. Přitáhl jsem si ji k sobě, naklonil se k ní a ucítil vůni větru, která sálala z její pokožky. Uvědomil jsem si, že je drobná a lehoučká. Udržel jsem ji, aniž bych musel napnout svaly.

„Proč myslíš, že jsem to celou dobu nedělal?“ zeptal jsem se provokativně. „Myslíš si, že na nic hříšnějšího než v té vzpomínce se nezmůžu? Mám ti povědět o tom, jak jsem potkal holku, co mě v dětství hlídala, když se vrátila na léto z medicíny domů? Líbilo se jí, že jsem vyrostl.“

Ztěžka a mělce dýchala. Zvedla ruce a sevřela v nich moji. „Ano.“

Přimhouřil jsem oči, pustil její mikinu a zvedl ruku k jejímu obličeji. Pod mým dotekem se zachvěla, avšak neodtáhla se. Přejel jsem jí bříšky prstů po ostré čelisti a vzhůru po tváři. Její pokožka byla na dotek jako voda. Přes jemný lalůček jsem jí zabloudil prsty až do hebkých vlasů a snažil se odhadnout jejich délku, již přede mou tajila. O hřbet ruky se mi otřela látka. Uvědomil jsem si, že má nasazenou kapuci.

Vlasy měla zastrčené za ucho a byla studená. Její obličej, ruce, vlasy… dokonce i její ucho byly jako led.

„Musíš být promrzlá,“ podotkl jsem.

Přivinula se k mé hrudi a dlaň mi ovanul její horký dech. „Není mi zima.“

Lehounce rty zavadila o mou ruku. Chtěl jsem s ní pohnout a dotknout se jejích úst, ale neudělal jsem to. Neodtahovala se ode mě a já tu s ní chtěl být co nejdéle. Vklouzl jsem jí rukou na zátylek, uchopil jsem ji a palcem pohladil po přední straně hrdla. Cítil jsem, jak polkla.

Ani se nepohnula, jako by se doopravdy bála. Odněkud z kostela se ozval zvuk. Matně jsem zaregistroval, že se od podlahy odrazil basketbalový míč. Po mnoha letech na hřišti jsem ten zvuk znal stejně jako hlas svojí mámy.

„Je Ďáblova noc a den je ještě mladý,“ promluvila po chvíli. „Třeba si najdeš někoho jiného, koho bys dneska večer mohl vyděsit.“

Zesílil jsem stisk. „Co když chci vyděsit tebe?“

Roztřásla se smíchem. „Tak se třeba potkáme,“ prohodila a odtáhla se. „Přeju šťastný lov.“

Poté jsem zaslechl zaskřípání, do její části zpovědnice se vlilo světlo a hned nato se dveře zabouchly a uvnitř znovu zavládla tma.

„Hej!“ Stáhl jsem ruku. „Hej!“

Vstal jsem, odtáhl závěs, vyšel ven, rozhlédl se a otevřel dveře. Knězova část zpovědnice byla prázdná. Otočil jsem se a důkladně si prohlédl kostel. V lavicích klečelo jen několik lidí a nikdo z nich nebyl dospívající holka. Prošel jsem kolem řady sloupů a za všechny nakoukl, ale ani tam jsem nikoho neviděl.

„Dělá si prdel?“ Kam zmizela?

Znovu se ozvalo zadunění. Vzhlédl jsem. Damon právě obcházel poslední řadu lavic a zamířil ke mně. Nejspíš zrovna skončil u Beira.

„Co se děje?“ zeptal se s nezapálenou cigaretou v puse.

Narovnal jsem se, zavřel ústa a snažil se zpomalit dech. „Nic.“

Netušil jsem, jak mu mám vysvětlit, co se právě stalo. Navíc nebylo moudré ho upozorňovat na holku, kterou jste si chtěli nechat pro sebe. Aspoň zpočátku.

Přidržel si míč u boku, sklonil se a jednou z kostelních svic si zapálil cigaretu.

„Hele, nech toho,“ přikázal jsem mu, a přitom jsem se snažil nerozhlížet po té holce. Pořád jsem ji tu cítil.

Damon se narovnal, konec cigarety se rozžhavil dooranžova a do vzduchu se vznesl oblak kouře. „Jako by nám to nebylo u prdele.“ Vytáhl si cigaretu z úst a vyfoukl.

„Je to neuctivý vůči lidem, kterým to u prdele není. Není divu, že chodíš každý týden ke zpovědi.“ Obešel jsem ho. Docházela mi trpělivost a sám jsem nevěděl proč.

Damon dělal, co mohl, aby byl za hajzla, ale holt už byl takový. Odjakživa.

A najednou mě přešla chuť provádět dneska večer to, co vždycky. Nechtěl jsem, aby on byl on a já byl já. Nechtěl jsem dneska cokoli skrývat.

Je Ďáblova noc, připomněla mi. Věděla, k čemu se chystáme. Věděla, kdo jsem. A jestli mě nenajde, já najdu ji.

3. kapitola

KAI

Přítomnost

Z CHLAĎÁKU VEDLE OSUŠEK jsem vytáhl dvě láhve vody a vydal se do páry. Sotva jsem otevřel dveře z mléčného skla a vešel dovnitř, nos mi naplnilo vlhké horko.

V pánském klubu Hunter-Bailey vládl v tuto denní dobu klid. A bez ohledu na to, kolik jsme měli já i mí přátelé práce – nebo jak silnou kocovinu –, většinu rán jsme trávili tady.

Vzhlédl jsem a okamžitě si o dva schody výš na mramorové lavici, která obíhala celou místnost, všiml Michaela. Will seděl o jeden schod napravo pode mnou. Zvedl hlavu. V bledém a ztrhaném obličeji měl vepsané všechny nerozvážnosti předchozího večera. Pod očima se mu rýsovaly tmavé kruhy, a sotva znovu svěsil hlavu, zabručel: „Do prdele.“

Zakroutil jsem nad ním hlavou a nabídl mu láhev vody. „Měl by sis najít jinou neřest.“

Ten vůl se každý den opíjel. A aby toho nebylo dost, vyhazoval do luftu všechny peníze, které mu jeho přihlouplí rodiče posílali: za alkohol, za ženy, a jak jsem začínal tušit, za tablety a prášek.

Vytrhl mi láhev vody z ruky, přitiskl si ji k obočí a roztřeseně vydechl.

Se svojí láhví jsem vystoupal o schod výš a přisedl si k Michaelovi. Zády a hlavou se opíral o zeď a oči měl zavřené. Obklopovala nás pára a celou místnost zalévala tlumená namodralá záře. Už teď jsem cítil, jak mi po hrudi stéká k ručníku pot.

„Jak pokračují renovace svatého Kiliána?“ zeptal jsem se ho.

Zavrtěl však hlavou. „Ne. Vůbec se mnou o těch podělaných renovacích nemluv.“

Přimhouřil jsem oči. Michael ty své otevřel a se zaťatými zuby se zadíval přímo před sebe. Zlobil se? Na mě?

A pak mě něco napadlo. K čemu došlo včera večer s Rikou v naší škole bojových umění.

Paráda. Ne že bych na to měl jakékoli právo, ale věřil jsem jí, že o tom Michaelovi necekne ani slovo.

Povzdechl jsem si. „Hele, omlouvám se. Nikdy bych jí neublížil. Jen –“

„Víš, na koho v poslední době hodně myslím?“ skočil mi do řeči otázkou, na odpověď však nečekal. „Na tvoji matku Vittorii.“

Nespouštěl jsem z něj zrak.

„Byla ve své době žádaná, viď?“ prohodil s úšklebkem. „A podle mě na to pořád má. Parádní zadek. Dlouhé nohy.“

Ztuhl jsem a zatnul zuby. Věděl jsem, kam míří, ale stejně ve mně sílil vztek.

Pokračoval: „Mám pocit, že jsem se ti nikdy nepřiznal, jak mě vždycky dokázala rozpálit. Na střední, když jsem chodil k tobě domů a viděl ji tam v tom obepnutém sportovním oblečení. Ta ženská pořád vypadá sotva na třicet.“ Usmál se. Vychutnával si urážku, kterou mi právě vmetl do obličeje.

„Víš, co asi udělám?“ vysmíval se mi. „Nejspíš večer zajdu k tvým rodičům. Počkám si, až tvůj táta usne. Uvidíme, jestli si na mě bude chtít tvoje máma nasednout. Jo.“ Přikývl. „Ta si to užije, a když ne, co na tom sejde? Co záleží na tom, jestli se se mnou bude prát a brečet? Postarám se, aby se bála. Kdykoli se uvidíme, bude vědět, že kdykoli budu chtít, můžu si od ní cokoli vzít.“

S pohledem upřeným přímo před sebe jsem sevřel ruce v pěst. V břiše mi hořel čirý vztek. Zašel příliš daleko.

Vstal jsem, sestoupil jsem po schodech a otočil se k Michaelovi, který se stále opíral o zeď. Teď už na mě však upíral oči, připravený na konfrontaci.

„Nikdy bych jí neublížil,“ ujistil jsem ho znovu.

„Neublížil komu –“

Michael však nenechal Willa otázku dopovědět, probodl mě pohledem a předklonil se. „Když se v noci probudím, čekám, že vedle sebe najdu Riku,“ ucedil. „A ne že bude ve tři v noci s brekem bušit dole do boxovacího pytle, protože se kvůli tobě za sebe stydí.“

Sešel za mnou a hrozivě přistoupil až ke mně. „A když se jí zeptám, co se děje,“ pokračoval, „nečekám, že mi zalže, jenom aby tě ochránila. Co to s tebou kurva je? Proč jsi zašel tak daleko?“

„Musí se naučit, jak se ochránit,“ vysvětlil jsem mu. „Potřebuje být připravená. Není tvoje panenka.“

„Neříkej mi, co pro mě je!“

„Sám jsi řekl, že je jednou z nás!“ připomněl jsem mu. „Není v ničem lepší ani horší. Mě ani Willa nechováš v bavlnce. ‚Je nám rovna.‘ To jsi řekl. I my jsme její přátelé a chceme, aby se uměla ochránit. Nebudu ji vodit za ručičku, jako by jí bylo pět.“

Michael se na mě vrhl, až se nosem téměř dotkl mého. „O mé ženě nemáš právo rozhodovat.“

„A ty ano?“ odsekl jsem.

Vráska mezi jeho obočím se prohloubila. Pořád byl hodně naštvaný.

Jenomže pravdu jsem měl já.

To on si Riku roky připravoval. Už od dětství si s ní pohrával a trápil ji. Nikdy s ní nejednal v rukavičkách a vždy očekával, že se o sebe a svoje záležitosti dokáže postarat sama.

Ale když teď byla jeho, změnil se. Všichni jsme bojovali vlastní bitvy, a to včetně Riky. Co ho to sakra napadlo? Vždyť jí tím nijak neprospíval.

Zaslechl jsem, jak mu kosti v těle křuply, jako by se v něm něco napjalo. Kdybych byl kdokoli jiný, už by mě udeřil.

Kdybych byl kdokoli jiný, nebál by se to udělat.

„Do toho,“ provokoval jsem ho. „Zkus to.“

Udělal ke mně krok a stejně tak já k němu. Hleděli jsme si do očí a oba jsme si stáli za svým. Nikdy jsem Michaela neprovokoval a on to na mě taky nezkoušel. Věděl, že by nevyhrál, tudíž abych ušetřil jeho hrdost, vždycky jsem vycouval jako první. Aspoň tedy při těch několika příležitostech, kdy jsme se dostali do křížku.

Uvědomil jsem si však, že tentokrát ustoupit nechci. Nechtěl jsem, aby se kvůli mně Rika cítila špatně, ale neměla by ani polevit v ostražitosti. Aspoň ne, když si Damon běhá na svobodě. Měl jsem v tomhle směru pravdu.

Po zádech mi stékal pot. Bez mrknutí jsme se dál měřili pohledem.

„Tak už na to vlítnete, nebo co?“ zeptal se Will.

Zavřel jsem oči. Kristepane.

Na Willa se dalo spolehnout, že zrovna v takovéhle chvíli zavtipkuje.

S povzdechem jsem Michaela obešel a zatěkal mezi nimi pohledem. „Máme nepřátele. A jejich seznam každý den narůstá. Rika by se měla mít stejně na pozoru jako my.“

My čtyři jsme založili korporaci – Graymor Cristane, kombinace našich příjmení – a Rika trvala na tom, že bude v našem podniku rovnocenným partnerem. A také v naší skupině. Proto potřebovala vědět, jak zvládnout jakoukoli hrozbu.

Michael se však ke mně otočil a zakroutil hlavou. „Damon je pryč.“

„Ne, Damon se ukrývá,“ opravil jsem ho. „Přemýšlel jsi někdy proč?“ Střelil jsem pohledem po Willovi a stočil oči zpátky na Michaela. „Proč na internetu nejsou žádné jeho fotky? Proč ho naši najatí detektivové nedokázali najít? Ani jednou nepoužil kreditku a jeho pas neprokázal za poslední rok žádnou aktivitu.“

Pokud budeme předpokládat, že není mrtvý, proč na něj nikdo nenatrefil?

„Damon nemá ve zvyku se schovávat,“ pověděl jsem jim. „Tak proč se zrovna teď ukryl? Ví, že po něm nejdeme. Tak proč neobráží moskevské bary, neutrácí v Tokiu ani ho nikdo neviděl na Havaji, na Fidži nebo v Los Angeles?“ Můj hlas s každým slovem sílil. „Proč je neviditelný?“

Michael i Will chvíli zamyšleně mlčeli, až Will odpověděl: „Protože nechce, aby někdo věděl, kde je?“

„Přesně tak.“ Poté jsem se zadíval Michaelovi do očí. „A proč by nechtěl, aby někdo věděl, kde je?“

Michael sklopil zrak a zkrotlým hlasem řekl: „Protože je někde, kde by být neměl.“

Přikývl jsem. Damon měl ego stokrát větší než plachetnice. Nikdy by se před námi neskrýval. Leda by měl dobrý důvod pro to, aby ho nikdo nenašel.

„Co když byl pas, který jsme loni vysledovali do Moskvy, jen zástěrka?“ nadhodil jsem. Na odpověď jsem nečekal. „Co když je blíž, než si myslíme?“ Vrátil jsem se k Michaelovi a ztišil hlas. „Co když nikdy neodešel?“

Michael znovu přimhouřil oříškové oči a zaťal zuby. V hlavě se mu pomalu začala roztáčet kolečka. Po takové době a vší té marné snaze Damona najít mi to konečně došlo. Záměrně se držel stranou a neupozorňoval na sebe. Ne ze studu nebo výčitek svědomí z toho, co udělal. Skrýval se, protože jsme ho celou dobu měli přímo před nosem. Vsadil bych na to svůj život.

„Hej, hej, hej,“ ozval se Will. Koutkem oka jsem zahlédl, jak vstává. „Tak to ani omylem. Přece se tu nemůže rok schovávat. Věděli bysme to. A jestli tu je, tak na co čeká?“

Ohlédl jsem se k němu. „Na Ďáblovu noc.“ Poté jsem se znovu podíval na Michaela. „Musíme jít. Hned teď.“

Cesta do Thunder Bay, našeho přímořského rodného města, kde jsme všichni vyrostli, netrvala ani hodinu. Rika, třeťačka na Trinity College v Meridian City, byla ještě pořád na přednášce, a tak jí Michael napsal, že se za několik hodin vrátíme. Určitě by se chtěla stavit za svojí matkou, ale Michael jí tuhle možnost nedal. Nejspíš protože neměl v úmyslu ji ještě někdy přivézt na dohled Damonova domu nebo jeho otce.

A přestože jsem v páře mluvil přesvědčivě, nemůžu říct, že bych se mu divil. Gabriel Torrance byl zmrd.

Seděli jsme v Michaelově novém SUV na parkovacím místě na konci příjezdové cesty u domu Torranceových.

„Půjdu tam,“ nabídl jsem se z místa spolujezdce s pohledem upřeným na kamenný dům. „Chci si s ním promluvit o samotě.“

„Půjdeme tam všichni,“ ozval se Will ze zadního sedadla.

„Ne.“ Ohlédl jsem se k němu a přimhouřil oči. „Zůstaňte tady.“

Znovu jsem se otočil dopředu a na vteřinu se zadíval Michaelovi do očí. Od Damonova odchodu dělal Will hovadiny, jako by mu za to platili, a nebyl jsem přesvědčený, že je dobrý nápad ho sem brát, natož ho do toho domu pustit. Zvlášť když bylo možné, že se v něm někde schovává Damon.

Odkašlal jsem si, vystoupil z auta a s pohledem upřeným do otevřených okének jsem zabouchl dveře. „Vyřiďte mámě, že jsem měl dobrou smrt,“ požádal jsem je oba sarkasticky a střelil jsem po Willovi pohledem. „Ne, vyřiď jí to ty. Michael má zákaz se k mojí mámě přibližovat.“

Odvrátil jsem se a jen zaslechl, jak se Michael za mnou uchechtl. A zatraceně doufám, že nic z toho nebyla pravda.

Zamířil jsem k předním dveřím a na vteřinku zaletěl pohledem k věži zabudované do přední části domu. Sídlo Torranceových bylo postaveno ve stylu francouzských zámků, ovšem tři věže mu dodávaly vzezření hradu. Do jedné z věží byl přístup přímo z Damonova pokoje, odkud točité schodiště vybudované přímo naproti jeho posteli vedlo k malému výklenku s okénkem v nejvyšší části věže. Navštívil jsem jeho pokoj pouze jednou a nezdržel jsem se dlouho. Bylo to jediné místo, kde si chránil své soukromí.

Natáhl jsem se po zvonku, dveře se však náhle otevřely. Spustil jsem paži.

„Pane Mori,“ oslovil mě Hanson, blonďák v jednoduchém černém obleku. „Prosím, pojďte dál.“

Na vteřinu jsem zaváhal a přešel jsem práh. U brány jsme se museli ohlásit, a tak věděli, že přijdu, ale přesto mě jejich rychlá reakce vykolejila. Ocenil bych, kdybych se mohl před setkáním s Gabrielem trochu připravit.

Zavřel dveře. Beze slova jsem ho následoval domem. Damonův otec byl skoro vždycky doma. Cítil se tu nejbezpečněji.

Sice navenek vystupoval jako mediální magnát, který investuje do televizních společností, novin a zábavního průmyslu, já ovšem věděl, že je to kapka v moři toho, jakými způsoby vydělává peníze. Poctiví muži si nemění své ruské příjmení na anglické, aby utajili svoji minulost. A jenom muži, co se nebojí ušpinit si ruce, zaměstnávají na svou ochranu celý tým nabušenců.

Majordom mě provedl rozlehlým domem až na terasu vyloženou mozaikou z šedého kamene a lemovanou řadami italských cypřišů. Po terase se procházelo několik lidí, převážně mladých žen ve stylových šatech a se skleničkami šampaňského v ruce. A to bylo teprve poledne.

Napravo ode mě se nacházel švédský stůl a kousek od něj sedělo u prostřeného stolu pár dobře oblečených mužů, kteří se smáli a povídali si. Gabriel – v černých kalhotách a černé košili – stál nad rotvajlerem a držel ho za obojek.

Zastavil jsem se a prohlédl si ho. Pěstí bil psa do hlavy a zlatý prsten se lví hlavou, který mu zdobil prostředník, se zvířeti zabořoval do lebky. Pes kňučel a krčil se, ale snažil se udržet nohy pod sebou. Pořád v něm zůstávala trocha bojechtivosti.

Zatnul jsem zuby a probodl Gabriela pohledem. Zmrd. S odporným úsměvem na tenkých rtech se sklonil o něco níž, omotal psovi kolem krku řetěz a začal ho škrtit.

Udělal jsem k němu krok, ovšem zarazil jsem se, když jsem si všiml dvou huskyů, bígla s krvavými ránami na boku a pitbula, jemuž vystupovala žebra.

Sice jsem Damona Torrance nenáviděl – za to, že se mě loni pokusil zabít, zradil Willa a Michaela a pokusil se ublížit Rice –, ale nikdy jsem nezapomínal na to, jak vypadá skutečný netvor.

Gabriel psa konečně zlomil. Zvíře se zhroutilo na břicho a roztřáslo se.

Z talíře na zahradním stolku sebral Gabriel kousek masa a hodil ho psovi. Poté se narovnal, vzal další maso a větší kus hodil vycvičenému německému ovčákovi a huskymu, kteří stáli za ním. Ostatní psi všemu hladově přihlíželi.

„Takže za mnou poslali toho nejnudnějšího, jo?“ prohodil, aniž by se na mě podíval, a pohladil huskyho po srsti. „To už Michael není váš alfa?“

Pozvedl jsem bradu a navzdory jeho urážce jsem udržel klidný hlas. „Moskevská pravidla, pane Torranci,“ připomněl jsem mu. „Číslo osm. ‚Nikdy neobtěžuj opozici.‘“

„Číslo devět,“ opáčil a probodl mě tmavýma očima rámovanýma šedým obočím. „Na akci vyber vhodný čas a místo.“

Roztáhl obě ruce a poukázal tak na své muže a jejich zbraně, pro něž nikdy nemuseli sahat daleko, i na svůj dům, aby mi připomněl, že se nacházím na jeho písečku. Měl tu výhodu domácího hřiště.

„Tak o co jde?“ Plátěným ubrouskem si otřel ruce a pečlivě vyčistil i místa mezi prsty a pod prstenem. „Domluvíme se? Pokud se můj syn vrátí domů, necháte ho na pokoji?“

„To záleží. Jste ochotný vyjednávat?“

Náhle se německý ovčák pohnul a s pitbulem, který se pokusil ukrást kousek masa, po sobě začali štěkat. Gabriel k nim udělal krok a zařval: „Ne! K noze!“ Ubrouskem švihl pitbula po čumáku.

Jeden z jeho mužů přispěchal, aby psa chytil. Gabriel se na vzdorující zvíře zamračil.

„Ten flekatý mě sere,“ oznámil muži a znovu na psa vyštěkl: „Lehni! Lehni!“

Chudáka psa odtáhli pryč. Gabriel se vrátil ke stolu a odhodil na něj ubrousek. Pohlédl na mě a vrátil se k tématu našeho rozhovoru. „Nehraj si se mnou, chlapče,“ ucedil. „Žiješ jen proto, že Damon bude chtít mít tu čest pro sebe.“

„Ne,“ odpověděl jsem poklidně. „Váš syn vám nadělal víc než dost problémů a další teď nepotřebujete. Vím, že se oba budeme chtít přátelsky domluvit, tak se mi ani nesnažte vyhrožovat.“

Tiše se zasmál a napil se ze sklenky s ledem. Michael, Will i Rika souhlasili, že si budou dál žít podle svého a nechají Damona na pokoji, pokud se už nikdy nevrátí do města a bude se od nás držet dál.

Ale já ne. Potřeboval jsem ho najít, jenže důvod jsem svým přátelům prozradit nemohl.

A potřeboval jsem ho najít teď hned, než se vrátí domů a pod ochranu své rodiny.

„Váš hotel ve městě,“ pokračoval jsem. „The Pope. Stojí na mé straně řeky a mám o něj zájem. Něco za něco. Vy něco dáte mně a já dám něco vám. Je na prodej?“

„Všechno je na prodej.“ Odložil sklenku, posadil se a gestem mě vyzval, abych udělal totéž. „Ale budu chtít svého syna zpátky.“

Jak jinak. Posadil jsem se na zahradní židli z černého tepaného železa a i přes bolest v sevřeném žaludku jsem se pokusil uvolnit. Nenáviděl jsem jeho i tenhle dům.

„A i kdybys na to přistoupil,“ pokračoval, „stejně to nebude dost, abych byl ochotný s tebou uzavřít dohodu. Nelíbíš se mi.“

„Mně ano.“ Došla k nám mladá blondýna. Stočil jsem k ní zrak. Na sobě měla bílý hedvábný župánek tak akorát dlouhý, aby jí zakrýval zadek. Postavila před Gabriela další drink. „A jsem na prodej,“ pronesla svůdně.

Zadíval jsem se na Gabriela a snažil se to vyrušení ignorovat. Nebylo nezvyklé, že se po tomto domě pohybovaly spoře oděné ženy ani že tak otevřeně flirtovaly. Tady byla vždycky zábava na dosah. I v době, kdy tu ještě žila Damonova matka.

Sklopil jsem zrak. Při vzpomínce na ni se mi do žil vlil adrenalin. Nelíbila se mi o nic víc než její manžel.

Mladá žena se otočila k odchodu, ovšem Gabriel si ji k sobě přitáhl a posadil na klín.

„Víš, co je tvůj problém?“ zeptal se, ovinul kolem ní paži a přes župan jí zmáčkl prso. „Proč ses mi z vás tří ty zamlouval nejméně, když ses na střední škole přátelil s mým synem?“

Zůstal jsem zticha.

„Tvoje oddanost má svoje hranice,“ odpověděl si Gabriel na vlastní otázku. „Vždycky jsem to na tobě jasně viděl. Grayson a Crist by tě chránili, i kdyby v tvojí posteli našli mrtvou šlapku a na tvých rukách krev. Na nic by se neptali a bez váhání by ti pomohli. A stejně tak Damon.“ Pokývl mi. „Ale pochybuju, že bys pro ně udělal totéž.“

Upřel na mě svůj arogantní pohled, sáhl jí pod župan a nepřítomně prohnětl prso.

Sevřel jsem ruce v pěst. Ihned jsem je však uvolnil, abych mu nedopřál to uspokojení. Nikdy se nedozví, kolik jsem toho pro jeho syna udělal.

„I láska, kterou chováš ke svým přátelům,“ pokračoval, „nikdy nezastíní tvůj smysl pro to, co je správné, že?“

„Šel jsem do vězení za napadení policisty. Kvůli kamarádovi,“ připomněl jsem mu.

„Ne. Za napadení muže, o kterém ses domníval, že si to zaslouží, protože týral svoji sestru,“ namítl. „I jako zločinec jsi šlechetný.“

Poté stočil zrak na dívku. „Víš, zlato,“ pověděl jí, vytáhl jí ruku ze županu a zastrčil jí vlasy za ucho, „Kai Mori je povýšený sráč. Teď chci, abys k němu šla a vykouřila mu ho.“

Tělo mi zahořelo vztekem. Dívka se mi podívala do očí, laškovně naklonila hlavu, vstala a začala obcházet stůl.

Ten hajzl. Věděl, jak na lidi. Pokud bych se teď zvedl, náš rozhovor by skončil. Žádnou dohodu bychom neuzavřeli. O což mu pravděpodobně šlo. Sice chtěl Damona zpátky, ale nechtěl se mnou jednat. Předpokládal, že stáhnu ocas a uteču.

Určitě by ho překvapilo, kdybych si ho od té holky nechal vykouřit.

Zastavila se přede mnou. Zadíval jsem se jí do očí. Klekla si a nehty s vínovým lakem mi pomalu vyjela po stehnech. Sáhla mi po opasku. Chytil jsem ji za ruce a odstrčil je.

Ne.

Nikdy bych nedovolil, aby mě Gabriel stáhl do té stoky, v které se pohyboval.

Vstal jsem, upravil si opasek a uhladil sako.

„Předvídatelný jako vždy,“ zasmál se Gabriel.

Dívka k němu vzhlédla. Nejspíš se bála, že udělala něco špatně. Škubl na ni bradou a promluvil rusky. Ihned vstala a vrátila se do domu.

„Měl jsi jí to dovolit,“ pověděl mi a zvedl svůj drink. „Má kilometr hluboký krk.“

„Všechno v pořádku?“

Ohlédl jsem se. Ze dveří domu nás sledovali Michael s Willem. Vydechl jsem. Nevěděl jsem, jestli viděli, k čemu tu právě došlo, a bylo mi to jedno.

„Hansone,“ přivolal Gabriel jednoho ze svých mužů, postavil sklenku na stůl a paží ovinul kolem pasu brunetu, která k němu přistoupila. „Doprovoď tyto gentlemany do jídelny.“ Podíval se na nás tři. „Někdo z mých lidí tam za vámi přijde probrat podmínky a The Pope. Ozvu se.“

S těmi slovy a mladou dívkou po boku odešel do domu.

Prázdný výraz, který jsem usilovně držel, zakolísal a já se zamračil na jeho vzdalující se záda.

Damonův otec byl povahově skoro stejný jako Michaelův. Oba jsem je nenáviděl. A naprosto jsem chápal, proč s nimi můj otec na večírcích nebo v mém dětství na sportovních akcích skoro nepromluvil. Byla to jediná věc, na níž jsem se s Katsuem Morim shodl.

„Pánové.“ Přistoupil k nám Hanson a nataženou paží nás pobídl, abychom vešli do domu.

Michael svraštil obočí a očima se mě ptal. Zavrtěl jsem hlavou a vydal jsem se za majordomem.

Psi. Holka. Hromada lidí, před kterými okatě předváděl své ohavné jednání. Chtěl, abych věděl, že je silnější.

Ale já jsem byl chytřejší.

Hanson nás s rukama za zády provedl domem až k dvoukřídlým dveřím, které nám otevřel a pozval nás do jídelny. Zastavil se, ustoupil stranou a nechal nás projít jako první.

„Prosím, posaďte se, kamkoli budete chtít,“ vybídl nás. „Zanedlouho vám nechám poslat občerstvení.“

Vycouval ode dveří, zavřel je za sebou, a sotva zlatá klika cvakla, vydechl jsem a zavřel oči.

„Co se stalo?“ zeptal se Michael ustaraně.

Zakroutil jsem hlavou, odvrátil jsem se a oknem vyhlédl na terasu, již jsme před chvílí opustili. „Skoro jsem zapomněl,“ zamumlal jsem si pro sebe. „Skoro jsem zapomněl, že je Damon vyšinutý z dobrého důvodu.“

Kopnul jsem do nohy židle. Zuřil jsem. Do prdele s ním. Řekl mi, že jsem zločinec. I jako zločinec jsi šlechetný, pověděl mi Gabriel. Ať jde k čertu. I se svojí krutou, ďábelskou povahou a potěšením působit ostatním bolest… Ten chlap byl od hlavy po paty odporný člověk. Nebyl jsem zločinec. Nebyl jsem jako on.

Michael ke mně přistoupil. „Co se děje?“

Sevřel jsem opěradlo židle a podíval se na Willa na opačné straně stolu. „To zatím nevím,“ ucedil jsem skrz zaťaté zuby.

„Proč zmínil The Pope?“

„To –“ Odmlčel jsem se, protože Hanson právě znovu otevřel dveře.

Mladá žena, tentokrát oblečená a s vlasy zastrčenými pod bekovkou, dovnitř přivezla vozík se sklenicemi vody a tácem s pečivem.

Odtáhl jsem židli od stolu a stejně tak Michael s Willem. Začala na stůl připravovat občerstvení. Hanson jí něco řekl rusky, vycouval z místnosti a opět za sebou zavřel dveře.

„Cože?“ Michael se na mě podíval, jako by mi narostly další dvě hlavy.

Málem jsem se rozesmál.