Přeložila Jana Jašová

DEEP END

Copyright © 2025 by Ali Hazelwood

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Jana Jašová, 2025

ISBN 978-80-249-5631-2

Tuhle knížku musím věnovat AmsterDAMNs.

Milí čtenáři!

Mockrát děkuju, že jste si vybrali jednu z mých knih. Tohle je nejspíš má nejoblíbenější z těch, které jsem zatím napsala, a jsem tak šťastná, že už je na světě! Než se do ní ponoříte, chci vás upozornit, že obsahuje konsenzuální a domluvené zkoumání sexuálních výstředností – konkrétně dominance a submisivity. Pokud se ji rozhodnete číst, doufám, že to pro vás bude příjemný zážitek.

Vaše

Ali

prolog

Všechno to začne tím, když se Penelope Rossová v restauraci nakloní přes masivní dřevěný stůl, zvedne ukazováček a prohlásí: „Desátý kruh pekla: Najdete svou životní lásku, ale sex s ní je nanic.“

Před kompletním týmem vodních skokanek Stanfordovy univerzity.

V jedenáct patnáct dopoledne.

Během brunche k mým jednadvacátým narozeninám.

Ještě před čtyřmi vteřinami jsme rozebíraly naše zažívací potíže a ta náhlá změna tématu je matoucí. Sice využívám svého čerstvě nabytého práva pít alkohol, ale asi ho nebylo dost, protože mi to nezabrání ve vyhrknutí: „Cože?“

Není to ode mě zrovna nejtaktnější. Naštěstí mou nevěřícnost přehluší reakce ostatních z týmu: Bree vyplivne, co má v puse, Bella šokovaně zalapá po dechu a Victoria skepticky opáčí: „Není láskou tvýho života Blomqvist?“

„Rozhodně je,“ přikývne Penny.

Naplním si pusu mimosou. Chutná hůř než čistý pomerančový džus, ale to opojení zrovna teď hodně potřebuju.

„Pen, zlato.“ Bree si otře espresso martini z brýlí cípem trička své sestry Belly, která jí to dovolí. Dvojčata to asi takhle mají. „Kolik už jsi toho vypila?“

„Asi půlku džbánu.“

„Aha. Možná by bylo lepší –“

„Ale in mimosa veritas.“ Pen se předkloní ještě víc. Mávne rukou a hlas jí o něco klesne. „Svěřuju se vám tady, lidi. Odhaluju vám svou zranitelnost. Je to okamžik důvěry.“

Victoria si povzdychne. „Pen, mám tě ráda, na život a na smrt, šla bych za tebou do ohně Mordoru a všechny tyhle bláboly, ale o žádný důvěře se tady mluvit nedá.“

„Proč?“

„Protože kecáš kraviny.“

„Proč?“

„Protože Blomqvist určitě šuká skvěle.“

Napůl omámeně se opřu a přiměju se myslet na Lukase Blomqvista – což moc často nedělám. Lidi si myslí, že mě fascinuje všechno, co se děje v bazénu, ale ne. Jediné sporty, které mi připadají vzdáleně zajímavé, jsou skoky do vody a skoky na suchu (neboli, jak tomu říkají normálové, gymnastika). Ostatní jde mimo mě. Ve vodě se toho prostě odehrává až moc. Nezvládám sledovat ani stanfordské týmy vodního póla, natož plavce.

Na druhou stranu úplně ignorovat Blomqvista nejde. Možná kvůli té hromadě medailí. Kvůli umístění na světovém žebříčku. A taky, pokud je kapitánka mého týmu polovinou královského sportovního páru, je záhodno věnovat pozornost její druhé polovičce. A Pen randí s Blomqvistem snad odjakživa. Co já vím, možná je zasnoubili hned po narození jako symbol utvrzení diplomatických vztahů mezi USA a Švédskem.

Zavřu oči, abych nechala na hladinu vyplavat všechny svoje útržkovité vzpomínky na něj. Černé plavky Speedo. Tetování. Krátké vlnité hnědé vlasy. Víc než průměrná šíře ramen. Majestátní a zároveň neuvěřitelná postava, jakou by mu mohl závidět každý olympijský plavec od úsvitu světa.

Victoria má pravdu. Při pohledu na něj se dá celkem bezpečně tipovat, že šuká skvěle.

„Neříkám, že ne. Je bezva. Jenom ne…“ Pen se ošije a to chování tak podivně neodpovídá její obvyklé zářivé sebejistotě, že to pronikne i oparem mého mimosového opojení.

Protože Pen je většinou taky bezvadná. Empatická. Instinktivně ví, jak se chovat, aby s ní ostatním bylo dobře. Připomíná vám, abyste se napili vody. Když se vám rozpuštěné vlasy lepí na pusu, stáhne si ze zápěstí gumičku a půjčí vám ji. Pamatuje si, kdy máte narozeniny, a blahopřeje vám i půl roku předem. Sama bych mohla do padesáti chodit na kurzy seberozvoje a nechat se přeprogramovat od týmu datových analytiků, a stejně bych nezískala ani třetinu jejího šarmu, protože charisma jako Penino pramení z párování bází v chromozomech. A teď si okusuje nehtovou kůžičku, jako by právě objevila sociální úzkost? To se mi nelíbí.

„Prostě to není… to, co chci já. A upřímně, platí to i naopak,“ zamumlá tiše.

„A to je…?“ Aspoň že máme Victorii: dokáže položit otázku, jakou bych já neměla odvahu vůbec vyslovit. Přesně ta extrovertní, bezprostřední holka, jakou potřebuje každý tým.

„Panebože. Prostě chci, aby mě ne– totiž, někdy…“ Pen zasténá.

Strnu, protože se najednou leknu. „Nutí tě Blomqvist k –“

„Ne. Ježíši, ne.“ Zavrtí hlavou, ale asi nevypadám moc přesvědčeně, protože pokračuje: „Ne, to by neudělal.“ Ostatní holky už náš hovor přestaly poslouchat – dvojčata se hádají, jaká sklenička je čí, Victoria mává na číšníka. „Takový Luk není. Jenom… jak máš říct klukovi, že potřebuješ něco jinýho?“

Proč se na to ptá mě? Že by vrásky na mém čele naznačovaly už někdy někoho požádala, aby jí naplácal?

Vážně, tohle si žádá upřesnění. „Nejsou snad všichni Skandinávci bez předsudků?“

„Možná? Rozhodně nemá předsudky, když přijde na –“ Ale najednou se odmlčí, protože nás vyruší skupinka číšníků, kteří trochu falešně zpívají „Hodně štěstí, zdraví“, a naráz se začne dít spousta věcí.

Sfouknu jedinou svíčku zapíchnutou do horkého čokoládového dortu. Převezmu si dárek týmu, nové plavecké gumy na posilování. Na chvíli mě zahltí dojetí z toho, že si chronický introvert jako já dokázal najít lidi, co jsou k němu, panebože, tak hodní. Victoria potřebuje čurat. Pen zavolá teta. Bree chce vědět, jaké semináře jsem si zapsala na podzimní semestr.

Je toho moc najednou, v moc krátkém čase. Už se nevrátíme k tématu záhadně nedokonalého sexuálního života Penelope Rossové a Lukase Blomqvista – což je jen dobře. Nejspíš to stejně bude nějaká hloupost. Pen se nezamlouvá značka kondomů, které Luk používá, nebo on usíná dřív, než se s ní pořádně pomazlí. Jsou unavení po tréninku a nemůžou se dohodnout, kdo bude nahoře. Nic mi do toho není a není to můj problém, takže to pustím z hlavy. Vyklouzne mi to z ní hladce jako úhoř, který zmizí pod hladinou.

Dokud o pár týdnů později najednou není všechno jinak.

1

Ta věc, které jsem se ve třetím ročníku univerzity děsila nejvíc, začíná ve středu ráno, dva týdny před začátkem podzimního semestru. Mám ji zaznamenanou v Kalendáři Google v okýnku od deseti do jedenácti. Jediné slovo, které váží víc než jen součet jeho písmen.

Terapie.

„Tohle je poněkud nekonvenční,“ prohlásí Sam při našem prvním setkání, ale v jejím tónu není ani kritika, ani zvědavost. Zřejmě vyniká v umění neutrality ve všech životních ohledech – má béžový kalhotový kostým, ruku tiskne průměrně pevně, není na ní poznat věk. Podle toho upraveného obličeje jí může být cokoli mezi čtyřiceti a sedmdesáti. Známe se ještě moc krátce na to, abych si už přála být jako ona? „Měla jsem dojem, že stanfordští sportovci mají svůj vlastní tým odborných sportovních psychologů.“

„To mají,“ připustím a nechám pohled klouzat po stěnách její kanceláře. Je tam víc diplomů než osobních fotografií – konkrétně čtyři k nule. Možná že jsme se Sam stejné už teď. „Jsou skvělí a pár posledních měsíců jsem s nimi spolupracovala, ale…“ Pokrčím rameny. Snad z toho pochopí, že pokud to nefungovalo, beru vinu na sebe. „Před pár lety jsem měla jisté problémy, které… nesouvisely se sportem. Tenkrát mi pomohla kognitivně behaviorální terapie. S trenérem jsme to probírali, a protože to je vaše specializace, rozhodla jsem se zkusit to u vás.“ Usměju se, jako bych věřila v úspěch toho postupu. Kéž by.

„Chápu. A když jste v minulosti podstoupila kognitivně behaviorální terapii, čeho se týkaly vaše problémy…?“

„Nesouviselo to se sportem. Šlo o… rodinnou záležitost. Můj vztah s otcem. Ale ten už mám vyřešený.“ Dojde mi, že mluvím trochu moc rychle, a očekávám, že Sam tu očividnou polopravdu rychle odhalí. Jenže na mě jen zírá zkoumavým, ostřížím pohledem.

Což je spousta pozornosti upřené výhradně jen na mě. Zavrtím se v křesle a cítím bolest, která se mi neustále drží ve svalech. Samina přítomnost není zrovna konejšivá, ale jsem tady, abych se dala dohromady, ne abych se nechala chlácholit.

„Chápu,“ pronese po chvíli. Díkybohu za KBT a její věcnost. To, co děláš, ti nesvědčí. Naučím tě to nedělat, zinkasuju si peníze z tvého zdravotního pojištění a obě si půjdeme po svém. Dones si svoje trauma, já poskytnu papírové kapesníky. „Jen aby mezi námi bylo jasno, Scarlett – jste tady dobrovolně?“

Horlivě přikývnu. Nijak se sice netěším na utrpení, které bude provázet odhalování rozměklých cárů mé duše, ale nejsem klišé detektiv z kriminálky osmdesátých let, co se zuby nehty brání návštěvě cvokaře. Terapie je privilegium. Mám kliku, že se k ní můžu dostat. A hlavně ji potřebuju.

„Přiznám se, že o skocích do vody toho moc nevím. Připadá mi to jako hodně komplexní disciplína.“

„To je.“ Mnoho sportů vyžaduje křehkou rovnováhu mezi fyzickou a duševní silou, ale skoky do vody… Skoky do vody trénovaly hodně dlouho a tvrdě, aby v manipulaci s myslí sakra vynikly.

„Nechtěla byste mi to vysvětlit?“

„Samozřejmě.“ Odkašlu si a podívám se na svoje tepláky a strečové tričko. Černá a temně rudá. Oddíly vodních sportů, Stanfordova univerzita. Strom vítězí… a maskot Stanfordu ve tvaru jehličnanu. Ten, kdo navrhoval tohle oblečení, jako by nás chtěl zredukovat jen na naše sportovní výkony. Nikdy nezapomeňte: definuje vás vaše umístění. „Skáčeme z prken nebo věží. Ponoříme se do vody. A mezi tím je nějaká ta akrobacie.“

Chtěla jsem ji pobavit, ale Sam jako by byla proti humoru imunní. „Předpokládám, že to není všechno?“

„Taky spousta pravidel.“ Ale nechci ji s nimi nudit, nebo se předvést jako obtížná klientka. „Jsem v Národní asociaci vysokoškolských sportovců, Divize 1. Soutěžím ve dvou disciplínách. Jednou jsou skoky z prkna, takového toho pružného ze sklolaminátu, které…“ Naznačím dlaní houpavý pohyb. „To je z výšky tří metrů.“ Což je výška pštrosa, připomene se mi v hlavě trenérův hlas.

„A ta druhá disciplína?“

„Skoky z věže. Z deseti metrů.“ Výška dvou žiraf.

„Bez houpání?“

„Z pevné plošiny.“

Sam zabručí „hm“ a zeptá se: „Bodují se vaše výkony jako v gymnastice?“

„Tak nějak. Porota sleduje naše výkony, hledá v nich chyby a podle toho přiděluje body.“

„A kolikrát tak při závodech skáčete?“

„To je různé. A nejde o to… nejde o ten počet.“ Kousnu se zevnitř do tváře. Psycholožka mi dopřeje čas na rozmyšlenou, ale dál mě pozoruje. „Jde o druhy skoků.“

„Druhy?“

„No… o to, jakým způsobem skáčete, dalo by se říct.“

„A kolik těch druhů skoků je?“

„Celkem šest.“ Začnu si hrát s koncem culíku. „Napřed, nazad, zvratné, vruty a skoky ze stoje na rukou.“

„Aha. A v e-mailu jste psala, že se zotavujete ze zranění?“

Terapie je privilegium. Ale líbit se mi nemusí. „To je pravda.“

„Kdy se vám to stalo?“

„Asi před patnácti měsíci. Na konci prváku.“ Pod stehny zatnu ruce v pěsti a čekám, až bude Sam chtít slyšet všechny brutální podrobnosti. Chystám se je odrecitovat.

Toho jsem nicméně ušetřena. „Říkala jste, že je šest druhů skoků?“

„Ano.“ Překvapí mě, že změnila téma, a přestanu se tak hlídat.

Což je přešlap katastrofálních proporcí.

„A to vaše zranění, Scarlett… souvisí to nějak s tím, že jste jich vyjmenovala jen pět?“

2

„Tos podělala,“ řekne mi Maryam během prvního týdne školy a já dokážu přes zklamání, které mi zvoní v uších, myslet jenom na to, že tohle jsem si od své spolubydlící nezasloužila. Tolikrát jsem jí pomohla vyčistit krvavé skvrny po wrestlingu z tolika nátělníků – nezasloužila bych si snad od ní trochu soucitu? Nebo aspoň nesouhlas, který bude jen mlčenlivý?

„Jsem z celý jedný čtvrtiny Němka,“ namítnu. „Máma se tam narodila. Měla bych v tom umět chodit.“

„Tvoje máma umřela, když ti byly dva, Vandy. A nevlastní máma, která tě vychovala, je z Bumfucku v Mississippi.“

To bylo drsné. Ale pravdivé. „Moje genetická výbava –“

„Není podstatná a nepředurčuje tě k tomu, abys dostala zápočet z němčiny,“ přeruší mě s opovržením člověka, který vyrůstal v bilingvním prostředí. Momentálně si nemůžu vzpomenout, která část mozku je zodpovědná za schopnost učit se cizím jazykům, ale ta její rotuje dokonale jako turbína. Skvělý zdroj obnovitelné energie schopný pohánět nějakou menší evropskou zemi.

Kdežto já… „Tyhle věci mi nejdou,“ zasténám. A proč by měly? „Je to k smíchu. Proč mají na medicíně mezi požadavky cizí jazyk?“

„Není to k smíchu. Co když se dáš k Lékařům bez hranic a tvoje schopnost zachraňovat životy bude záviset na tom, abys věděla, jestli je skalpel ženského, nebo mužského rodu?“

Poškrábu se na krku. „Die skalpellen?“

„Bum. Pacient zemřel.“ Maryam zavrtí hlavou. „Podělalas to, kámoško.“

S nepatrnou pomocí svého studijního poradce. Přihlaste se nejdřív na přípravné kurzy na medicínu, říkal. Potřebujete získat znalosti, abyste zvládla přijímací zkoušky na lékařské fakulty, dodal. Je to správný postup, uzavřel.

A já poslechla. Protože jsem vždycky chtěla dělat všechno správně. Protože jsem studentka a sportovkyně a můj rozvrh obvykle připomíná něco mezi domečkem z karet a složitým návodem na japonskou techniku svazování provazem. Spontánnost? Jen ta předpřipravená. V den, kdy jsem skončila střední, jsem si udělala plán na příštích patnáct let a snažím se jet podle něj: vysoká škola se sportovním stipendiem, lékařská fakulta, atestace z ortopedie, zásnuby, svatba, nezbytné štěstí.

Zřejmě jsem ten plán podělala, když jsem si do prváku a druháku naplánovala samou chemii a biologii – aniž bych vzala v potaz, že přírodní vědy mi vždycky šly. Jenže pak jsem se dostala do třeťáku a najednou se objevila nutnost nahonit potřebný průměr i z dalších předmětů a chrastila přede mnou řetězy. Psychologie mi připadala zoufale nekonkrétní. Německé skloňování se stalo mou nejhorší noční můrou. Anglické kompozice mě nutily formulovat přesvědčivé argumenty na těžko postižitelná, neuchopitelná témata – poezii, etiku hubení škůdců, maximální délku volebního období pro vládní činitele nebo zamyšlení nad tím, zda můžou existovat lidé, které nevidíme.

Pro mě je jednodušší, když všechny míče úhledně zapadnou do koše. Černá a bílá, správně a špatně, organické a anorganické. Tenhle rok to jsou jen odstíny šedé a karty rozházené po podlaze. A zespodu prosakuje velká ropná skvrna v podobě němčiny.

Zvykla jsem si být vzorná jedničkářka, stejně jako vzorná sportovkyně. Mít všechno pod kontrolou. Usilovat o dokonalost. Momentálně se spíš jen snažím vybruslit z nejhorších průšvihů. Nebylo by krásné, kdybych lidem kolem sebe nepřinášela pořád jen zklamání?

„Přestup na jiný jazyk,“ navrhne mi Maryam, jako bych už sama neprozkoumala každou únikovou cestu.

„Nejde to. Je to jako šindelová střecha – všechny jazyky už se mi s něčím překrývají.“ Třeba s ranním cvičením. Odpoledním tréninkem. Nebo nějakou jinou aktivitou z toho asi milionu činností, do kterých mě Stanford naverboval. A tohle má být rok, kdy naplním svůj sportovní potenciál. Pokud ještě vůbec nějaký mám. Pokud jsem vůbec kdy nějaký měla.

Dřív mi připadalo, že rozhodně ano. Na střední škole v Bumfucku (Missouri, ale už mě nebaví Maryam pořád opravovat). Šest trenérů skoků do vody se předhánělo, aby mě naverbovali na svou školu, protože jsem vyhrála juniorskou olympiádu, byla jsem členkou národního skokanského týmu a měla medaile ze světových soutěží. Byla jsem ideální úlovek. Všichni trenéři mi od mých šesti let pořád jen podkuřovali: Jde ti to skvěle, Vandy. Uvidíš, že jednou prorazíš. Máš takový talent. Vznášela jsem se na obláčcích jejich chvály v blaženém nevědomí – až do vysoké, která mě konečně postavila nohama na zem.

Nebo mi je spíš podrazila.

Můj mozek se mi zřejmě snažil prokázat laskavost, protože si na těch třicet vteřin, které změnily můj život, vůbec nepamatuju. Mám ale kliku, protože je to všechno natočené na záznamu, který si může kdokoli pustit. Stalo se to na závodech Národní asociace skokanů do vody. Dokonce je to tam i s komentářem.

„A tohle byla Scarlett Vandermeerová ze Stanfordovy univerzity, juniorská držitelka bronzové olympijské medaile. Rozhodně velký objev téhle sezóny, který měl na věži našlápnuto k novému rekordu. Tedy před tímhle skokem.

Ano, byl to pokus o zpětný skok střemhlav se dvěma a půl překotu zpětného, který dnes dopoledne při kvalifikaci zvládla bezchybně. Získala za něj samé osmičky a devítky. Tentokrát se ale už u odrazu něco hodně nepovedlo.“

Vždycky se to stane při tom, v čem si věříte nejvíc.

„Ano, tohle byl rozhodně nepovedený skok – od poroty za něj nezíská ani jediný bod. Vandermeerová ale dopadla do vody ve špatném úhlu, takže musíme hlavně doufat, že se přitom nezranila.“

Na což moje tělo odpovědělo: Ty naděje si strčte do prdele.

Je to vlastně legrační takovým tím pozoruhodně neúsměvným způsobem. Jasně si pamatuju hněv – na vodu, na sebe, na svoje tělo –, ale nepamatuju si bolest. Ta holka na videu, která se belhá od bazénu, je podvrženec, co ukradl moje tělo. Dlouhý zapletený cop, který jí visí přes červené plavky, patří vetřelci. Ty dolíčky, když se snaží o úsměv? To přece není normální. A proč má mezírku mezi předními zuby, která vypadá přesně jako moje? Kamera nemilosrdně sleduje její malátnou chůzi a zírá na ni dál, i když se jí trenér Sima a jeho asistenti rozběhnou na pomoc.

„Vandy – jsi v pořádku?“

Odpověď je nezřetelná, nicméně trenér s oblibou vykládá, jak jeho skokanka odpověděla: Jo, ale před dalším skokem budu potřebovat brufen.

Ukázalo se, že měla pravdu. Před dalším skokem potřebovala brufen. A operace. A rehabilitaci. Její diagnóza?

Otřes mozku.

Prasklý ušní bubínek.

Hyperflexe krku.

Natržení úponu levého ramene.

Kontuze plic.

Vymknuté zápěstí.

Vymknutý kotník.

Když sleduju ten záznam, v hrudníku se mi rozlije lepkavá tíha při pomyšlení, jak ta chudinka musela trpět – než si uvědomím, že ta chudinka jsem já.

Mezi kluky, se kterými se seznamuju přes různé aplikace, není jediný, který by neřekl: Skoky do vody jsou něco jako plavání, že jo? Ve skutečnosti je to spíš něco jako box, lední hokej a lakros – kontaktní sport. Pokaždé, když dopadneme do vody, naše kostra, svaly a vnitřní orgány nárazem trpí.

Takže se můžeš jít bodnout, NHL.

„Musíš se připravit na reálně hrozící možnost, že už nebudeš moct nikdy skákat,“ řekla mi po operaci Barb. Je těžké odmítat slova nevlastní matky jako škarohlídské bláboly, když je vaše nevlastní matka špičková ortopedka. „Nejdůležitější je, aby se tvému rameni vrátila plná hybnost.“

„Já vím,“ odpověděla jsem a pak brečela jako mimino – nejdřív v její náruči a potom sama v posteli.

Jenže Barb byla přehnaně skeptická – a já měla kliku. Ukázalo se, že se z toho všeho dokážu zotavit. Během druhého ročníku jsem nezávodila. Odpočívala jsem, brala léky, držela protizánětlivou dietu. Soustředila se na fyzioterapii a protahování a rehabilitaci, věnovala se tomu horlivě jako jeptiška nočním modlitbám. Vizualizovala jsem si svoje skoky, konejšila svoje bolesti, chodila na tréninky, sledovala ostatní z týmu, nasávala nosem pach chloru, měla mihotavou modř bazénu jen kousek od svých nohou, a přece nekonečně daleko.

A pak, před dvěma měsíci, mi doktoři dovolili začít trénovat. A proto…

Jo. Proto jsem začala chodit na terapii.

„Mám asi nápad, jak by se dal tvůj problém s cizím jazykem vyřešit.“

Zadívala jsem se podezíravě na Maryam – ale stejně jsem se předklonila co nejblíž k ní, našpicovala uši, vykulila oči a povolila vodítko naději.

„Chceš mi poradit, abych se rozpustila v kyselině, že jo?“

„Poslouchej: Latina pro začátečníky.“

Zvedla jsem se. „Musím jít.“

„Jen si představ, jak by se ti to hodilo, kdyby tě Lékaři bez hranic poslali do starověkýho Říma!“

Zabouchla jsem za sebou dveře a vyrazila na trénink o čtyřicet minut dřív, abych svou spolubydlící nemusela zardousit.

S Maryam jsme začaly bydlet v prváku a navzdory jejím nekompromisním jízlivostem a mé neschopnosti nahrazovat prázdné ruličky toaletního papíru novými jsme nebyly ochotné bydlet každá zvlášť. Vloni jsme se (dobrovolně?) přestěhovaly mimo kampus a teď jsme (dobrovolně?) prodloužily naši nájemní smlouvu a odsoudily se k dalším čtyřiadvaceti měsícům spolubydlení. Popravdě řečeno je pro nás snadné být spolu a od žádné z nás to nevyžaduje velkou emocionální námahu. Když jste jako já (tj. perfekcionisti soustředění na cíl, kteří chtějí mít všechno pod kontrolou a dělají věci na sto dvacet procent), najít někoho jako Maryam je dar.

Ne zrovna ideální dar, ale já darovaným koním na zuby nekoukám.

Aquapark Avery je to nejlepší zařízení, v jakém jsem kdy trénovala. Kompletně venkovní, se čtyřmi bazény a skokanskou věží. Trénují tam všechny stanfordské oddíly vodních sportů. Dneska je v ženské šatně blažený klid. Tahle doba je vzácným časovým úsekem, kdy je šatna obyvatelná bez větší újmy – plavkyně už jsou venku v bazénu, skokanky se ještě nezačaly připravovat. Hráčky vodního póla byly nedávno vyhoštěny do jiné budovy, doprovázeny vodopádem slz vděčnosti nás pozůstalých.

Navléknu si plavky. Přes ně natáhnu tričko a šortky. Nastavím si budík, posadím se na nepohodlnou dřevěnou lavici a zvažuju svoje životní rozhodnutí. Přesně za deset minut mi telefon zavibruje a já vstanu, aniž jsem dosáhla prozření nebo vnitřního míru. Vydám se do skladu pro čistou osušku, když uslyším známý hlas.

„… není to dobrý,“ říká Penelope.

Stojí v chodbě pár kroků ode mě, ale nevšimla si mě.

„Vůbec ne,“ zdůrazní a do hlasu se jí tlačí vzlyk. Takhle jsem ji slyšela mluvit na závodech v Utahu, když pokazila překot napřed letmo, dopadla na hladinu jako létající veverka a z prvního místa klesla na deváté. „Ne pro nás.“

Někdo jí odpoví tišším, hlubším hlasem. Před Pen stojí Lukas Blomqvist s nahým hrudníkem a pažemi založenými na prsou, kolem krku mu visí plavecké brýle, v prstech drží gumovou čepičku. Asi zrovna přišel z tréninku, protože mu z těla ještě kape voda. Tu slabou vrásku mezi jeho očima je těžké interpretovat – může to být zamračení, ale taky výraz švédské uvolněnosti. Neslyším, co jí říká, ale to je jedno, protože Pen ho přeruší.

„… to není důvod, abychom…“

Další tlumená odpověď. Dám se na ústup. Ten rozhovor není pro moje uši. Tak nutně zase ručník nepotřebuju.

„Bude to tak lepší.“ Pen se k němu nakloní. „To víš sám.“

Blomqvist se zhluboka nadechne, jeho lesklá ramena se zvednou, takže vypadá ještě vyšší. Zaregistruju napětí v jeho čelisti, v náhle skloněné hlavě a všimnu si, jak se mu napínají bicepsy.

Vypadá zlověstně. Hrozivě. Děsivě. Pen je vedle něj malá a rozrušená a můj mozek přepne do jiného módu.

Najednou je mi fuk, jestli mi do toho nic není. S pohledem upřeným na Blomqvista zamířím k nim. Prsty se mi třesou, takže je zatnu do pěstí u boků. Vím, že Blomqvist je nejspíš čtyřikrát silnější než Pen i já dohromady, že je to asi špatný nápad, ale stejně se zeptám: „Pen, je všechno v pořádku?“

3

Můj hlas se odrazí od dlaždic na podlaze. Pen a Lukas se na mě zadívají, oba stejně zaskočení.

Polknu a přinutím se zeptat se znova: „Nepotřebuješ něco, Pen?“

„Vandy? Nevěděla jsem, že jsi tady –“ Její rty se stočí do zmateného obloučku. Pak si asi všimne, jak nedůvěřivě pozoruju jejího přítele, protože vykulí oči a pootevře rty. „Ježíši, to… ne, ne. Lukas nic ne – jen jsme se…“ Udýchaně se zasměje a otočí se k němu, aby s ním sdílela pobavení nad tím nedorozuměním.

Ale Lukas se dívá na mě. „Všechno je v pořádku, Scarlett,“ pronese. Ne že bych mu úplně věřila, ale nezní to defenzivně ani otráveně. Dokonce ani nevypadá, jako by měl vztek na můj očividný náznak, že Pen nějak ohrožuje.

A taky mě překvapí, že zná moje křestní jméno. Pro celou sportovní komunitu jsem už od svých šesti let Vandy. Fascinující.

„Nechtěla jsem vás vyrušit,“ odpovím bez kajícnosti. Možná jsem v podobných situacích poněkud přecitlivělá – no dobře, ne možná, jsem vtělená přecitlivělost –, ale mám k tomu důvody a radši se zesměšním přehnanou podezíravostí, než aby… aby nastala nějaká jiná alternativa. „Jen jsem se chtěla ujistit, že –“

„Já vím,“ odpoví mírně Lukas. Jeho modré oči se dál upírají na mě. „Děkuju, že na Pen dáváš pozor.“

Jeho pochvalný tón mi na chvíli zkratuje mozek. Než se vzpamatuju, stiskne Pen láskyplně rameno a protáhne se kolem mě. Sleduju hru jeho svalů na zádech, než zmizí za rohem, krátké vlásky na krku, které už mu usychají, černé tetování, jež se mu vlní po levém rameni a pokračuje dolů po paži. Sahá mu až k zápěstí, ale nerozeznám, co to je. Nějaké stromy?

„Do prdele,“ ozve se Pen.

Otočím se na ni. Otírá si rukou obličej.

Jo, to jsem vážně podělala. „Promiň, neměla jsem se do toho míchat –“

„To nebylo na tebe, Vandy.“ Její zelené oči se lesknou, chybí jen málo, aby se slzy vylily. Byla jsem odhodlaná se Pen fyzicky zastat, kdyby bylo potřeba, ale zabránit jí v pláči? Pochybuju, že tohle bych zvládla.

„Nechceš… nechceš, abych zavolala Victorii?“ Obě jsou v posledním ročníku, je to Penina nejlepší kamarádka v týmu. Ne že by tam bylo moc jiných šancí: dvojčata jsou většinou pohlcená sebou navzájem a já se tam dlouho moc nevyskytovala. „Nebo mám skočit za Lukasem, aby se vrátil?“

„Proč bys mě měla volat?“ Objeví se Victoria se slunečními brýlemi na čele a purpurovým smoothie v ruce. Ten její kudrnatý mullet by měl vypadat úchylně, ale na ní je úžasný. „Říkala jsem ti, že další pavouky s tebou vraždit nebudu – co se…?“

Všechno se to stane hrozně rychle. Pen vyhrknou slzy. Victoria šokovaně zalapá po dechu. Chodbu naplní hlasy lidí z vodního póla. Než se stačím omluvit a nechat ty dvě řešit to něco, co se stalo, všechny tři zapadneme do kumbálu s výstrojí.

Dveře za Victoriinými zády se prudce zabouchnou. „Co se sakra stalo?“

Dívá se střídavě na Pen (ustaraně) a na mě (… vražedně?) a já pocítím náhlou jiskru soucitu s Lukasem. Možná by se lidi neměli na druhé jen tak bez příčiny podezíravě mračit.

„Pohádala jsem se s Lukem.“ Pen si hřbetem ruky otře obličej.

„Ach, zlato, a proč?“

„Nechám vás, ať si to můžete říct v klidu,“ zamumlám a natáhnu se po klice.

Kolem ruky se mi sevřou Peniny prsty. „Ne, zůstaň tady. Nechci, aby sis myslela, že by Lukas někdy…“ Zhluboka se nadechne. Já přešlápnu z nohy na nohu a toužebně si představím šatnu nebo vířivku nebo strašidelnou továrnu na porcelánové panenky – jakékoli místo, kde bych byla radši než teď tady. „Nikdy by na mě nevztáhnul ruku, není násilnický ani zlý. Je to ten nejlepší člověk, jakého jsem kdy… jen jsme zrovna řešili náš –“

„Panebože. To je kvůli tomu rozchodu?“ zeptá se Victoria. Už zdaleka ne tak mírně.

Nic mi do toho není. Nic mi do toho není. Vůbec nic mi do toho není.

Jenže Pen uslzeně přikývne.

„Poslouchej.“ Victoria si povzdychne, jako by spolu tohle neprobíraly poprvé. „Zlato, já to chápu, jste s Lukasem spolu už, já nevím, od dvanácti –“

„Od patnácti.“

„– a přišli jste spolu o věneček a ty si teď říkáš, jaký by to asi bylo s neobřezaným ptákem?“

Vzlyk. „No, ve Švédsku se většina chlapů ne–“

„Moc informací. Jde o to – co to do prdele vyvádíš?“

Victoriina upřímnost mi vždycky připadala roztomilá, ale tohle mi připadá až moc tvrdé. Pen možná taky, protože si přestane otírat slzy a zamračí se. „Ty máš být na mojí straně.“

„Já jsem. A jako někdo, kdo je na tvý straně a kdo se už dva roky pohybuje na seznamovacím trhu, ti říkám: o tohohle chlapa nechceš přijít. Svět je plný sráčů a Lukas je chytrý, slušný, sexy kluk, který sklápí na záchodě prkýnko a nikdy neměl syfla. To není zdaleka tak běžný, jak si myslíš.“

„Jenže já nejsem šťastná. A jemu ten vztah taky nedává to, co by chtěl.“

„Pen. No tak. Jestli ti řekl, že mu nevadí, když to nebude dělat –“

„Protože si na mě zvyknul. Jako já na něj. Jestli zůstaneme spolu, vezmeme se, pořídíme si dům na předměstí a dva a půl bilingvních dětí, kterým nebudu rozumět, a vždycky si budeme říkat, co nám asi v životě uteklo. Já nikdy nepoznám, jaký to je být mladá a volná, a on bude zahořklý, protože se kvůli mně vzdá těch svých úchylných plánů plácat lidi po zadku, svazovat je a říkat jim, co mají dělat.“

Strnu. Radši bych tady nebyla, ale nemůžu odejít, protože moje nohy najednou váží miliony tun a všechna krev z těla se mi nahrne nahoru do tváří.

„Já to chápu.“ Victoriin hlas zní netrpělivě. „Ale musíš se rozhodnout –“

Zabušení na dveře. „Je tam někdo?“

„Jo!“ zaječí Victoria. „Minutku!“

„Nechala jsem si tam tašku, tak kdybyste se s tím grupáčem mohly laskavě přesunout do sprch…“

Victoria protočí panenky, ale otevře. Projdeme kolem narušitelky – Victoria vzdorovitě, Pen si utírá zbylé slzy a já se tvrdošíjně vyhýbám očnímu kontaktu. Náš hovor by mohl pokračovat, ale to už se proti nám objeví dvojčata. „Kde vězíte, lidi?“ zeptá se Bella. Zpanikařím, ale Victoria si z fleku vymyslí hledání osušky, protože pro ni lhaní nevyžaduje tři pracovní dny důkladné přípravy, a všechny se jdeme rozcvičit jako jedna velká šťastná rodina.

Jsem pořád zarudlá. Cítím, jak mi rychle letí puls. V hlavě se mi obracejí převodová kolečka. A dokážu myslet jen na tohle: Pen ke mně vždycky byla tak hodná.

Po mé třetí operaci, když si Barb nemohla vzít víc než týden volna, aby se nezhroutilo celé jedno medicínské odvětví, se za mnou Pen denně stavovala. Abych se přesvědčila, že si tvoje zlá spolubydlící neudělala pásky z tvý kůže, říkala s úšklebkem, ale dělala to proto, že je tak přirozeně starostlivá. A při prvních závodech na vysoké si se mnou sedla a vysvětlila mi, že pár šplouchnutí při ponoru z nás ještě nedělá špatné skokanky, že někdy jen prostě nedokážeme zvládnout všechno, co se nám motá v hlavě. Že si to prožila taky – ty chaotické a přehnané pocity, kvůli kterým nám jít po plošině věže připadá jako balancovat na provaze a naše tělo se stává nespolehlivým svědkem. Pak už stačí málo, aby se vaše soustředění rozpustilo v panice, a skok je pokažený ještě předtím, než se vůbec odrazíte.

Tenkrát v prváku to pro mě znamenalo hodně. Všechno bylo nové a syrové a náročné, ale Penelope Rossová, světová a americká medailistka a šampionka Národní asociace, mě držela za ruku a říkala mi, že se cítila stejně jako já.

Myslím na to při pilates a tréninku na suchu, i když šplhám po nekonečném schodišti na skokanskou věž. Myslím na to, když si protahuju všechny svaly, které v těle mám, se zvláštní opatrností na svoje pitomé citlivé rameno, u kterého lékaři tvrdí, že už se zahojilo, ale v mých nočních můrách se nejmíň dvakrát za týden tříští jako rozbitá sklenka na šampaňské.

Když je po tréninku, rozhodnu se. A zatímco mezi sebou zbytek týmu klábosí v šatně, zajdu za ní, zhluboka se nadechnu a zeptám se: „Nechceš zajít na kafe? Jenom my dvě?“

4

Myslela jsem, že bude těžké říct to nahlas, hlavně proto, že jsem to nikdy neudělala, ne s někým, kdo… v tom nebyl intimně zainteresovaný. Ale ta slova ze mě vyletí hladce, jako když se tělo bezchybně potopí. Žádné zajíkání, koktání, jen hladké proříznutí hladiny. Představím si porotu sedmi usměvavých rozhodčích, kteří v dokonalé jednotě zvedají všichni nejvyšší skóre – desítku.

Plný počet bodů, slečno Vandermeerová. Odhalení své sexuální minulosti jste provedla naprosto bezchybně. Můžete se jít osprchovat.

Nebudu lhát, jsem na sebe docela pyšná. Bohužel na Pen to velký dojem neudělá. „Co že máš ráda?“ Zamžiká a rozhlédne se po Coupa Café. Tenhle týden začala škola a kampus je dost přelidněný. Popruhy batohů na opálených ramenou, lahve s vodou polepené samolepkami, nová dávka prváků, kteří se vyskytují ve dvojím provedení: mistři světa a ustrašenci. Já nastoupila v první kategorii, ale můj přesun do druhé byl hodně rychlý.

Pen si opře lokty o dřevěný stolek a tahle úroveň našeho soukromí ji zřejmě uspokojí. „Ty ujíždíš na tom, co Luk.“

„No, nevím to jistě.“

„Ale říkalas…?“

„Je spousta, spousta podob netradičního sexu a BDSM.“

„Jo.“

„Já s Lukasem dneska ráno mluvila poprvé v životě. Nemám ponětí, co má rád on.“

„Mám ti to říct? On –“

„Ehm, ne – to jsem nechtěla, já…“ Odkašlu si. „To pro náš rozhovor není podstatný.“

„Aha.“

„Nechci, abys měla pocit, že musíš někomu vysvětlovat, co vy dva mezi sebou máte, ale… byla jsem tam – nedobrovolně –, když jste se o tom s Victorií bavily, a připadalo mi, že není moc ochotná vyslechnout tě –“

„Jo, tenhle výrok aspiruje na zápis do Síně slávy největších podcenění skutečnosti. Pokračuj, prosím.“

„Jen mě napadlo, že kdyby sis o tom chtěla promluvit s někým, kdo s tím má… zkušenosti…“

„A co myslíš konkrétně tím tím?“

„Myslím tím vztah, kde má o netradiční sex zájem jen jeden z páru. Vždycky se dá najít něco, co se může líbit vám oběma, a můžete to po vzájemný dohodě provozovat. Teda jestli budeš chtít, samozřejmě,“ dodám s pousmáním.

Pen se opře o židli a prohlíží si mě. Vím, co vidí: vlhké tmavé vlasy, ostražité tmavé oči a nečekaně temné sexuální choutky. Nikdy jsem se moc nepitvala v tom, co mě vzrušuje, a nestydím se za to – kdyby mě strčila pod sklíčko mikroskopu a pak opatřila nálepkou Sexuální deviantka, ani bych nemrkla. Stejně mě ale těší, když v jejím náklonu hlavy vidím spíš zvědavost než odsouzení.

„Luk chce velet. To ty taky, nebo…?“

Zavrtím hlavou. „Právě naopak.“

„Aha.“ Namotá si na prst pramínek zlatých vlasů. Penina světlá hříva a oči byly tím prvním, čeho jsem si na ní všimla, když jsem nastoupila do univerzitního týmu. Jak oslnivě je krásná – a taky jak je velkorysá. Na závodech se na sebe soutěžící mezi skoky většinou nedívají. Ale Pen pohledem neuhýbá. A vždycky se laskavě usmívá. Nikdy není arogantní, i když je v naší věkové skupině zdaleka a zdaleka nejlepší. Na juniorské olympiádě nesla vlajku. Chvíli měla růžový přeliv, pak modrý. Na zápěstích náramky přátelství od fanynek. Dokonale upravené nehty. Připadala mi neskutečně cool. Cítila jsem, že z ní nikdy nepřestanu mít respekt a tak trochu i husí kůži.

„Jak jsi na to přišla?“

„Jak jsem přišla na…?“

„Co tě vzrušuje.“

Kolem nás přejde kluk, který se hodně podobá tomu fašistickému asistentovi doktora Rodrigueze, co mi strhnul bod ze závěrečného testu z organiky jen proto, že jsem napsala špatné datum. Vsadím se, že by se moc rád zastavil a poslouchal dál. „Asi jsem to do jistý míry věděla vždycky. Teda ne že bych už na základce hledala na eBayi slevy na gumový masky, ale když jsem se začala, ehm, zajímat o sex, měla jsem vždycky tyhle… fantazie. Představy.“ Pokrčím rameny a už nedodám: Připadalo mi to v pořádku. Připadá mi to v pořádku.

„Chápu.“ Pen zamyšleně přikývne. „A jak ses dostala k tomu, no, žes to začala doopravdy dělat?“

„Na střední škole jsem měla kluka, se kterým jsem chodila tři roky.“ Přeskočím to, že jsme byli sousedi, od sedmičky nejlepší kamarádi a pak jsme se do sebe zamilovali. Věřila jsem mu a mluvit s ním o tom bylo snadné, tak jako bylo s Joshem všechno. Všechno až na ten telefonát v prváku na vysoké. Ten jeho zaražený tón, když mi vysvětloval: Není to jen kvůli ní, vážně… upřímně, je to hlavně ta dálka. A možná máme moc rozdílný povahy na to, aby nám to mohlo vydržet? Tohle bylo těžké. „Řekla jsem mu, co mě zajímá.“

„A jeho to… zajímalo taky?“

Pokusím se formulovat odpověď co nejlíp. „To úplně ne. Proto mě napadlo, že by ti moje zkušenost mohla ve vztahu s Lukem pomoct.“ Protože Lukas Blomqvist je perverzní. Lukas „zlatý olympionik, miláček plaveckého světa, rekordman a skandinávský klenot“ Blomqvist. Proč tohle život dělá?

„A jak jste si s tím poradili?“

„Řekla jsem mu, co by mě vzrušovalo. Josh se mi svěřil s tím, co by vzrušovalo jeho. A našli jsme průniky.“ Sice bez Vennova diagramu, ale i tak.

„To je jak Padesát odstínů šedi, Vandy.“

„Že jo?“ Naše pohledy se setkají a vyměníme si úsměv nad nepravděpodobností toho všeho. Pen už mi ale připadá mnohem víc v klidu.

„A dokázala bys vysvětlit, co se ti líbí na tom nechat někoho, aby ti poroučel?“

Dokázala bych to? „Je to spousta věcí dohromady.“ Sociální interakce, která je předem určená, a tudíž snadná. To, že mám pro jednou konkrétní instrukce. Vyrovnané ticho, které se při tom rozhostí v jinak nikdy nekončícím chaosu v mém mozku. Spokojenost, že dělám něco dobře, pokud mi to někdo potvrzuje. Odpojení od zbytku světa, chvíle, kdy jen pluju s proudem. A ano: nevím, proč jsem taková, ale bolest a potěšení byly v mé hlavě promíchané odjakživa a líbí se mi, když mě do bradavek štípá někdo, komu věřím. Někdy je to prostě takhle jednoduché. „Pro mě je v tom svoboda.“

Pen si odfrkne. „Svoboda, když ti někdo říká, co máš dělat?“

„Vím, že to zní paradoxně. Jenže já obvykle všechno hrozně moc promýšlím. Zoufale se snažím, abych to nepokazila, až z toho začnu panikařit.“ Nezabírám moc místa? Nenudím tě? Nejsi zklamaný? Nebyl bys radši někde jinde, s někým jiným? „Drtí mě břemeno pochybností, jestli to dělám dobře.“

„Co jestli děláš dobře?“

Zasměju se. „Ani nevím. Sex, ale i obecně… jestli si vedu dobře jako člověk?“ Pokrčím rameny, protože to je problém, no ne? Není žádný dobrý nebo špatný způsob, jak existovat. Ke skutečnému životu nedostanete návod k použití. Ale k sexu ho naštěstí dostat můžete. K mému druhu sexu. „Když mě řídí někdo, komu věřím…“

„Máš ráda strukturu.“

„Tos řekla dobře.“ Usměju se. „Nemůžu mluvit za Lukase ani za lidi, co jsou na tom… dominantnějším konci.“ To slovo mezi námi podivně zavibruje. Popravdě řečeno nejsem úplně v pohodě s termíny BDSM. Jako u každé jiné komunity mám i tady celý ranec pochybností, jestli tam doopravdy patřím. Nálepky si člověk musí zasloužit a já jako bych měla prázdné kapsy, nemám za ně čím zaplatit. „Ale očividně jim to něco dává.“

„Očividně. A s tím tvým klukem jste pořád spolu?“ Její pohled se zaostří. „Mám pocit, že toho o tobě vím tak málo.“

To je ale náhodička. Já toho o sobě taky vím tak málo. „Rozešli jsme se.“

„A ten, se kterým chodíš teď…?“

„Já ne… nechodím s nikým, teď ne.“

„Ale ne kvůli tomu, na čem ujíždíš?“

„To ne.“ Aspoň ne výhradně. Ráda namlouvám sobě i těm, které to zajímá – hlavně Barb –, že mám moc povinností na to, abych chodila na rande. Ale ten celibát už trvá tak dlouho, že si nejsem jistá, jestli je úplně dobrovolný. A radši vynechám to, že po té věci s mým tátou je pro mě trochu znepokojivé být s nějakým mužem.

„Asi bych se na to neměla ptát, ale fakt nevím, jak to formulovat, tak to prostě… Ubližoval ti tvůj ex někdy? Myslím při sexu.“

Přikývnu. „Někdy. Trošku.“

„A tobě se to líbilo?“

„Rozhodně. Vždycky to bylo po dohodě. Pořád jsme se navzájem hlídali a měli jsme domluvené bezpečné slovo.“

„Panebože, to je fakt Padesát odstínů. A nikdy jsi při tom neměla pocit, že…“

„Jaký pocit?“

„Jako bys zrovna spláchla do záchodu sedmdesát let feminismu?“ Zatváří se provinile, ale tohle není nic, nad čím už bych nepřemýšlela sama.

„Pro mě moje sexuální submisivnost nijak nesouvisí s genderovou identitou. A nevzdávám se svých práv. Když jsem po Joshovi chtěla, aby přestal, vždycky mě poslechl – a naopak.“ Zase pokrčím rameny. „Chápu, jak zranitelné může být bavit se o tom. Myslím pro tebe. Asi i pro Lukase. Plus lidi s netradičním přístupem k sexu jsou často předem zavrhovaní, jako bychom byli všichni agresivní nebo predátoři –“

„Já vím, že nejste,“ vyhrkne Pen a zvedne dlaně. „Já nejsem prudérní, přísahám, že ne. Nemyslím si, že Lukas je zvrácený nebo úchyl kvůli tomu, co ho vzrušuje.“

Moje úleva je opravdová. „To je dobře.“

„Spíš jde o to, že já to nechci.“

„A na to máš jednoznačně právo.“ Podrbu se zezadu na krku, kde jsem se před tréninkem zapomněla namazat pleťovým mlékem. Ahoj, vyrážko z chloru, tak jsme zase spolu. „A jestli jsi Lukasovi řekla, že nechceš tyhle praktiky zkoušet, a on tě do toho nutí, je to rozhodně obří varovný signál a –“

„To je právě to – nenutí mě. Zkoušeli jsme to. Protože bylo… no, bylo mi jasný, že on o to stojí. Tak jsem mu to nabídla sama.“ Obejme prsty svoje nedotčené ledové latte, ale nenapije se. „Já to prostě nenávidím. Aby mi někdo říkal, co mám dělat. Abych musela prosit o dovolení. Stačí, jak mi pořád zvoní v uších z toho, co do mě hustí trenér Sima o mý skokanský technice. Nechci ještě poslouchat ‚Tohle děláš moc dobře, Pen‘ při šukání.“ Protočí panenky. „Jsou to tak paternalistický hovadiny. Teda pardon.“

Připadá mi, že to s paternalismem nemá žádnou souvislost, ale zavrtím hlavou. „Neomlouvej se. A řeklas mu, že ti to vadí?“

„Jo, a on hned přestal. Už to nikdy nenavrhnul. Ale pořád to chce. Vím, že jo.“

Tenhle rozhovor se z Úvodu do sexuálních úchylek začíná měnit na Sexuální sloupek tety Sally. A já už se dostávám na tenký led. „Takže se rozhodl upřednostnit váš vztah a tvoje pocity před svými sexuálními preferencemi, což je obdivuhodný –“

„Je to pitomý.“ To slovo ze sebe frustrovaně vyplivne. Nakloní se blíž a její oči už jsou zase tak leskle zelené. „Miluju ho. Vážně. Ale…“ Ztěžka polkne. Narovná se. „Chci taky zažít něco jinýho. Chci chodit na večírky a flirtovat, s kým mě napadne. Když mě bude někdo balit, nechci mít přitom pocit, že někoho zrazuju. Chci se bavit.“ Hluboký nádech. „Chci spát s jinýma lidma. Zjistit, jaký to je.“

Mně to zní asi tak zábavně jako si holit podpaží otvírákem na konzervy. Jenže Pen není já. Pen je společenská a zábavná. Dokáže udržovat rovnováhu mezi povinnostmi a soukromým životem. Pen ví, co má dělat a kdy to dělat. Všichni ji mají rádi. „A co na to říká Lukas? Zlobí se? Žárlí?“

Zvedne oči ke stropu. „Luk je na takový ublížený pocity moc sebevědomý.“

Ublížený? „A co ty? Žárlila bys, kdyby spal s někým jiným?“

„Vlastně ani ne. S Lukasem jsme toho hodně prožili. Máme se rádi. Upřímně, jestli se teď rozejdeme, možná jen proto, abychom se v budoucnu zase dali dohromady. Připadá mi, že jsme si něco jako souzený.“

Kde lidi berou tyhle bezedné zásoby sebevědomí? Najdou je v hrnci na konci duhy? „Jste si souzený, ale sex je ‚nanic‘?“

„Tak to není – sex je fajn.“ Poprvé během našeho rozhovoru, který by přiměl rudnout i osoby bez špetky prudérnosti, Pen zčervená. „Luk je – hodně zaměřený na cíl. Jde spíš o to, že –“ Mobil jí zabzučí, až se celý stůl roztřese. Pen se na něj roztržitě podívá v půlce věty. A pak znova, důkladněji. „Do prdele.“

„Děje se něco?“

„Moje mezinárodní studijní skupina. Zapomněla jsem, že se máme sejít.“ Vyskočí ze židle a rychle si sbírá věci. Hodí do sebe latte v rekordním tempu a upustí kelímek do koše na recyklovaný odpad. „Promiň, vím, že je to hrubý, když si ti tady dvacet minut vylívám srdce a pak –“

„To je v pohodě. Jdi už.“

„Tak jo. Sakra, budu muset k Jackie celou cestu běžet.“

Její hlas se vytrácí, jak vystřelí kavárnou k východu. Zůstanu u stolu sama a uvažuju nad tou čirou podivností dnešního odpoledne, čirým idiotstvím, které mě přimělo se do té situace plést, i čirou nezničitelností vztahu Penelope Rossové a Lukase Blomqvista.

Vtom se Pen vřítí zpátky a zastaví se u mojí židle. „Hele, Vandy?“

Vzhlédnu. „Zapomněla sis něco?“

„Jen jsem ti chtěla říct…“ Její úsměv se rozšíří a mně teprve teď dojde, jak napjatě se usmívala předtím. „Díky, že sis udělala čas a probrala to se mnou. Že jsi tak cool a neodsuzuješ mě. Jsem hrozně ráda, že už ses uzdravila a jsi zpátky v týmu.“

Zmůžu se sotva na přikývnutí a Pen už zase sprintuje pryč. Ponechá mě napospas mým úvahám, jestli už někdy někdo použil ve vztahu ke mně výraz cool.

5

V následujícím týdnu začínám mít přesnější představu o geografii letošní akademické pevniny.

Anglický sloh není tak hrozný (mé profesorce je jedno, jestli jsou moje názory opodstatněné, záleží jen na tom, abych je hájila z celého srdce). Psychologie není tak neslaná nemastná, jak jsem si původně myslela (přístup k šílenství v lidském chování je vlastně metodický). Výpočetní biologie je třešnička na dortu (i když neustálé podmračení doktora Carlsena je trochu zneklidňující). A pak je tady němčina. Vražedná bažina plná chapadel, žraloků, tarantulí a inteligentních currywurstů, která se mě pokouší pohltit.

„A neexistují nějaké doučovací kurzy pro lidi, kteří nejsou na jazyky… moc nadaní?“ zeptá se Barb při našem pravidelném týdenním telefonátu, když na ni půl hodiny chrlím svoje zoufalé protiněmčinářské výpady.

„Nic z toho se mi nevejde do rozvrhu. Měla jsem se na nějaké doučování zapsat dřív.“ Nejspíš ještě v děloze. „Ale asi se to poddá.“ Z prvního testu jsem dostala dva body z deseti, z dalšího tři. Jistá vzestupná tendence tam je.

„Ty to určitě zvládneš, Scar.“ Barb se po tom, co opustila mého tátu a v líté soudní bitvě vybojovala moje opatrovnictví, po tom, co se naše životy staly vážně našimi, přestěhovala do St. Louis. Tam vládne oddělení ortopedie jako autokratický monarcha národu. Její práce je neskutečně zodpovědná, bere za ni nechutně velké peníze a nemá kvůli ní vůbec na nic čas. Jedna z mých učitelek na základní škole mě dokonce podezírala, že jsem utekla z domova a potají žiju bez rodičů.

Barb je jednoznačně ten důvod, proč se chci stát lékařkou. Vím, je to trochu klišé, nicméně ne úplně neopodstatněné. Vždycky mě to táhlo k přírodním vědám, ale teprve když jsem si začala psát úkoly u Barb v práci, došlo mi, jak obdivuhodné má povolání. Že dokáže měnit lidem životy. Šíří svých znalostí a hloubkou svého zájmu.

„Proč se o tvoje pacienty nemůže jednou postarat doktor Madden nebo doktor Davis?“ kňourala jsem jednou, když mi Barb oznámila, že nemůže jít na rodičovskou schůzku.

„Protože –“ ztišila hlas do šepotu, „– doktor Madden je kok… konečník a doktor Davis tak neuvěřitelně neschopný, že někdy nevím, jestli fandí pacientovi, nebo nemoci. Paní Reyesová má už tak dlouho bolesti. Zaslouží si, aby se o ni postaral někdo, kdo není průměrný a bude ji brát vážně. Nemyslíš?“

Tehdy mi bylo čtrnáct, ale dávalo to dokonalý smysl. Nejenže jsem byla hrdá na to, jak neskutečně hustá Barb je, ale taky jsem nechtěla být ničím jiným než ne průměrnou lékařkou, která bere pacienty vážně.

A teď jsem tady. Se sny o selhání jater, abych se vyhnula standardizované zkoušce pro zájemce o studium medicíny MCAT.

„Abych nezapomněla,“ ozve se Barb, „tuhle jsem potkala trenéra Kumara.“

Trhnu sebou. Byl to můj trenér na střední. „Jak se má?“

„Dobře. Mám tě pozdravovat. Vyptával se na tebe.“

„A tys mu lhala a tvrdila, že jsem dvanáctkrát vyhrála šampionát Národní asociace a dělám si naděje na olympiádu?“

„Napadlo mě to, ale pak jsem si vzpomněla, že tyhle informace se dají snadno dohledat. Online. Na googlu.“

Vzdychnu. „Stydí se za mě? Pošpinila jsem pověst svého starého klubu?“

„Cože? Ne. Nestala ses advokátkou ve službách mafie, Scarlett. Jen jsi měla ošklivý úraz. Všichni ti drží palce.“

Už se nemůžu dočkat, až je zklamu znova. „A jak se má moje životní láska?“

„Momentálně je zaneprázdněná olizováním odpadků vytahaných z koše.“

„Tak to ji nesmím rušit.“

„Počkej, chce s tebou mluvit.“

Kříženka huskyho a mopse Nanynka, které se chtěl původní majitel zbavit na Facebook Marketplace kvůli „špatné povaze“ (nehorázná pomluva) a „nepotlačitelným sklonům k útěkům“ (na tom se ještě pracuje), mi zavyje do mobilu pozdrav a olízne přes Barbin displej můj obličej. Žvatlám na ni asi čtvrt hodiny, než vyrazím na trénink.

Je ještě před začátkem sezóny, což znamená práci na kondici. Zlepšování schopností. Odrazy, ponory, držení těla, rotace, korekce – hodiny v tělocvičně, ve skokanském bazénu, v posilovně a pak další hodiny doma, ve škole, v posteli, s hlodajícími obavami, že ani všechen ten trénink si nedokáže poradit s tím vzadu v mé lebce.

Jsem dobrá skokanka. Záznamy svých skoků jsem viděla tolikrát, že tohle vím s jistotou. Moje tělo je silné a konečně i uzdravené. Moje mysl…

Moje mysl mě někdy nenávidí. Hlavně když jsem na věži, deset metrů nad zbytkem svého života.

Protože deset metrů je hodně vysoko, jenže lidi si uvědomí, jak vysoko, teprve když musejí zdolat těch padesát schodů nahoru na věž. Vystoupají tam, podívají se dolů a najednou ucítí tu šimravou nejistotu v břiše. Je to dvoupatrová budova. Je to jako stát na střeše vily, která je mezi vámi a vodní hladinou. V deseti metrech se může stát leccos – včetně toho, že tělo se řítí dolů rychlostí padesát kilometrů za hodinu a vodní hladina se najednou stane neprostupnou jako nejtvrdší skořápka vesmíru.

Trest přichází na věži rychle a nemilosrdně. Prostor na chyby neexistuje. Špatný skok není jen neohrabaný a pokořující – špatný skok je konec sportovní kariéry. Špatný skok je poslední skok.

„Bazén zavírá v osm, ale hlavně nespěchej, Vandy!“ zaječí na mě trenér Sima.

Usměju se, dlaně mám od drsného okraje rudé, a pomalu zvednu nohy do stojky. Ramena, břišní svaly, stehna, to všechno mě bolí příjemným zaťatým způsobem, který znamená kontrolu. Zůstanu tak v dokonalé přímce, jen abych si dokázala, že toho jsem schopná. Dokážu to. Je to úleva, vidět, jak svět změnil velikost. Z téhle výšky vypadají všichni dole tak malí a bezvýznamní.

„Času dost! Já se tady vůbec k smrti nenudím!“

Odfrknu si a vypustím to ze sebe. Šipka. Polotočka. Salto. Další salto. Ponořím se do vody jen s trochou bublin. Když se vynořím, trenér dřepí vedle bazénu. „Vandy.“

Vytáhnu se nahoru a sevřu si rameno. Nebolí. Nekrvácí. Nic se mu nestalo. „Jo?“

„To bylo dokonalý.“

Vyždímám si z copu vodu.

„Problém je – že to nebyl ten skok, co jsem po tobě chtěl.“

Rozhlížím se kolem. Kde mám osušku?

„Vandy. Podívej se na mě.“

Udělám to. Donutím se k tomu.

„Můžeš si dělat svoje emocionálně podpůrný skoky, proč ne. Ale musíme se soustředit na jiný věci.“ Poklepe mi klouby na místo mezi očima, jako by v obchodě zkoušel zralost kokosu. „Musíš zapracovat na tom tady vevnitř.“

„Já vím.“

„Tak dělej, co ti řeknu, a neměň typ skoku, když jsi tam nahoře.“ Povzdychne si a zavrtí hlavou. „Ale dobrý, holka. Máme čas. Běž se převlíknout. Uvidíme se všichni večer.“ Na grilování. Každoroční tradice na utužení vztahů v týmu. Mrkne na mě a vrásky kolem očí se mu znásobí deseti. „Mejdanu u trenéra Simy se jen tak něco nevyrovná.“

Což je smutná pravda. Protože mejdan u trenéra Simy je povinný.

Zamířím do šatny a podívám se přitom na odrazový můstek, kde dvojčata trénují společně. V St. Louis jsem taky dělala synchronizované skoky, ale v týmu Stanfordu je nás jen pět, což znamená, že já jsem lichá. Bella a Bree soutěží spolu (Dvě holky, které zvládnou simultánní skok, a ještě přitom vypadají úplně stejně? Rozhodčí jsou z toho v sedmém nebi). Pen a Victoria jsou skokanské partnerky už tři roky a jde jim to spolu. Třeba příští rok nastoupí někdo, kdo by mohl být v páru se mnou. Anebo zemřu osamělá v slzavém údolí, v rukou kartičky s německým předpřítomným časem. Kdo ví?

K Simovi se svezu s Victorií, která mi celou cestu vykládá o nedávno potvrzeném případu dýmějového moru u člověka. Dorazíme tam jako poslední a jako jediné dvě zoufalkyně, co nemají žádný doprovod. „Taková malá ochutnávka, jak budou příštích padesát let vypadat moje Díkůvzdání,“ zamumlá Victoria, nasadí si úsměv a jde obejmout trenéra Simu.

Já se dám do řeči s trenérovým třináctiletým synem Leem, který je stejně společensky neobratný jako já. Aspoň dokud si nevzpomene, že musí dělat úkol, a nezmizí v domě. Jdu si najít něco k pití – a vrazím do zdi.

A tou zdí myslím Lukase Blomqvista.

Ne že by mezi plavci z univerzity nějak vyčníval. Všichni jsou vysocí, většina z nich je svalnatá. Hodně jich je atraktivních. Jeho proporce – široká ramena, dlouhé paže a trup, velké ruce a nohy – jsou jako instruktážní kresba ideálního plavce. Chci tím říct: myšlenky se mi nezastaví smykem kvůli tomu, jak vypadá.

„Promiň.“ Jsem fyzicky neschopná nasadit úsměv. Dočasné částečné ochrnutí kraniálního lícního nervu. Ale to nevadí, protože on se taky neusmívá.

Přišpendlí mě pohledem na místo. „To nic.“

Má příjemný hlas, hluboký a zvučný. Známý, ale jen trochu, jako reklama uprostřed podcastu: člověk už ji slyšel předtím, ale moc nevnímal. Asi výsledek toho, jak se v posledních dvou letech pohyboval na oběžné dráze na periferii mého života: bazén, kde trénují plavci, je hned proti tomu skokanskému.

„Kde jsi to dostal?“ Ukážu na iontový nápoj, který v jeho rukou vypadá podivně dětsky. Lukas mi ukáže bradou na chladicí box, který jsem mohla snadno najít sama. Kdybych nebyla idiot. „Aha, jo. Díky.“

Lukas přikývne, jen jednou. Říkám si, jestli přišel s Pen, jestli to mezi sebou nějak urovnali, ale nikde ji nevidím. Legrační je, že jsme s Lukasem oba oblečení stejně – máme džíny a stejné šedivé tričko se stromy Stanfordských oddílů vodních sportů. Až na to, že Lukas je bosý. Jak to, že je bosý na dvorku mého trenéra? A proč na mě tak zírá? Proč na něj zírám já?

Nedokážu odtrhnout pohled, ale za to můžou jeho oči. Jsou hloubavé. Soustředěné. Zaměřené na mě. Neskutečně modré. Někde v Baltském moři vyskočila treska z vody, která má přesně tuhle barvu, a –

Pověděla mu Pen o mně? Pověděla mu, že mi pověděla o něm? Proto se na mě Lukas dívá tak… nevím. Zvědavě? Uchváceně? Tak nějak.

„Co jsi to říkal o Swedish Open, drahoušku?“ ozve se paní Simová. Lukas se k ní otočí a já si uvědomím, že jsem je vyrušila při rozhovoru. Nebo jsem spíš vyrušila trenérovu ženu z Lukasova výslechu. Párkrát už se zaměřila i na mě a není to zrovna procházka růžovou zahradou. „Kdy to bude?“

„Příští rok, týden po šampionátu Národní asociace.“

„Božínku. A musíš se taky zúčastnit kvalifikace na olympiádu v Melbourne, viď?“

„Po světovém šampionátu už ne.“ Lukas mluví s přízvukem, takovým tím slabým severoevropským. Nejsem si ani jistá, která písmena v něm zní zastřeně, ale občas si toho všimnu.

„Aha, to mi vlastně nedošlo, a ten už byl letos začátkem roku, viď? A ty jsi vyhrál. Takže ta Austrálie příští rok už je jistá?“

Lukas lhostejně přikývne, jako by účast na olympiádě nebyla nic mimořádného. Jeho obličej je… ta čelist ve mně probouzí myšlenky na skoky z útesů a ten důlek v bradě… to už je učebnicový příklad filmového hrdiny. Kapitán Amerika.

Vlastně asi Kapitán Švédsko, ale to je jedno.

„To je fantastické, drahoušku. A teď je tady naděje, že Penelope se kvalifikuje taky. Na Panamerických hrách loni v létě byla bronzová, i když udělala tolik chyb.“ Typická nenápadná jízlivost paní Simové. S oblibou naznačuje, že tým skokanek do vody je banda líných kůží bez talentu, která si nezaslouží trenérské schopnosti jejího manžela. Mohla bych jí vysvětlit, že se plete, jen mám podezření, že v mém případě až tolik ne.

Lukas podobné zábrany naštěstí nemá. „Ještě se zotavovala ze zranění.“

„No jistě. Ovšem.“ Nervózní smích. „Ale stejně… ty jsi vyhrál všechny závody, není to tak?“

Lukas něco neurčitě zabručí.

„Tvoje matka na tebe musí být tak hrdá.“

Na to se odpovědi nedočká, ale tetování na Lukasově kůži se pohne, jako by se mu svaly bezděčně napínaly. Že by byl jeho vztah s matkou stejně láskyplný a vřelý jako můj s otcem?

„Přijede se na tebe podívat do Melbourne?“

Lukasův obličej se promění v monolit jako na Velikonočním ostrově.

„Určitě se nemůže dočkat, až ti tam bude fandit.“

Záchvěv v čelisti, jako by k výbuchu zuřivosti scházela už jen jedna jediná otázka. No tak, paní Simová. Copak nechápete, že máte před sebou Švéda?

„Kdybys byl můj syn, vzala bych tam celou naši rozvětvenou rodinu –“

„Promiň, Lukasi,“ vyruším je znova, „ale Pen tě zrovna hledala.“

Jeho oči se upřou do mých. „Vážně.“ Není to doopravdy otázka, ví, že lžu.

„Jo.“ No tak, ptáčku, leť. Využij tu trhlinu v síti.

„Pardon, půjdu ji najít,“ prohodí Lukas k paní Simové. Já si naliju kokosové mléko, ale když se chci pohledem přesvědčit, jestli se mu podařilo bezpečně zmizet, jeho pozornost je už zase soustředěná na mě a –

Možná mu o mně Pen řekla, a proto se o mě začal tak zajímat. Chce si o tom se mnou popovídat? Svěřit se mi? Hledá někoho, kdo mu bude rozumět? Stojí o upřímný rozhovor typu já úchyl, ty úchylačka?

Možná bych se měla stát párovou terapeutkou. Třeba by to byla dobrá alternativa medicíny. Možná tam nepožadují cizí jazyk.

„První várka hotová!“ zahaleká trenér od grilu. „Pojďte si všichni nabrat!“

Sním si svůj kuřecí burger pomalu a tiše, zatímco ostatní se kolem mě mezi sebou polohlasně baví. Pen sedí přede mnou, je ve středu pozornosti, rozhazuje kolem sebe své zábavné historky a vřelé pocity. Lukas sedí vedle ní, paže zkřížené na prsou, moc nemluví a skoro se neusmívá. Připadá mi jako tichý rezervovaný týpek. Společně je to krutě, nesrovnatelně atraktivní pár. Sama se v žádném případě nepovažuju za ošklivku, ale svoje roky rovnátek a akné mám ještě v živé paměti. Kdežto tihle dva přímo září. Je trochu těžké to vstřebat.

Poprvé vůbec jsou všichni v týmu plnoletí. Trenér nám rozdá domácí pivo a mumlá něco o tom, že by to měl být náš poslední alkohol v téhle sezóně. Představím si, jak ho nechává kvasit ve vaně, ve které si Leo trénuje masturbaci, a radši si ho odpustím. Lukas a Victoria, kteří sem oba přijeli autem, si dají jednu skleničku a dost. Dvojčata už pijí každá druhou a rozumují o tom, o kolik je to silnější než pivo z obchodu. Pen… nevím. Možná si ho taky odpustila. Její smích zní až příliš hlasitě, ale to je prostě celá ona, šarmantní bavička.

Po večeři se s Bree, Bellou, Devinem a Dalem přesunu na terasu, kde se snažím nedat najevo, jak jsem perplex z toho, že dvě jednovaječná dvojčata randí s druhými jednovaječnými dvojčaty.

Bylo to předurčené? Jak se setkali? Našla jedna dvojice pravou lásku a přesvědčila sourozence, že musí taky navázat vztah? Je nějak úchylný? A proč se tolik zajímám o soukromí jiných lidí? Není to trochu troufalé od někoho, kdo má v sexu nejradši být svázaný jako žok? Trochu se mi uleví, když se k nám připotácí Pen, aby si „na chvíli ukradla Vandy“, a zašeptá mi: „Je to trochu divný, že jo? Dvojčata chodí s dvojčaty?“

„Zrovna jsem nad tím uvažovala a dělala si kvůli tomu výčitky.“

„Hele, já taky.“

„Asi není hezký na to myslet, ale kdyby každá dvojice měla děti –“

„Budou to dvojnásobný bratranci a sestřenice.“

„Přesně!“

„Je všechno v pořádku?“ zeptám se jí, když se usadíme. Trochu se zhoupnu, abych otestovala pevnost sedátek.

„Aha. Takže vy dva jste se přece jen…“