Chalúpka strýčka Toma

Harriet Beecher Stowe

Preklad: Laco Otava

Obálka: Edwin Longsden Long - voľné dielo. Vytvorené pomocou programu Canva.

V texte boli vykonané textové a gramatické úpravy.

Občianskemu združeniu Zabudnuté knihy sa s využitím všetkých dostupných zdrojov nepodarilo identifikovať osobu prekladateľa.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-196-1 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-197-8 (MOBI)

1.

Bolo to vo februári v roku 1845. V malom mestečku severoamerického štátu Kentucky hostil pán Shelby akéhosi zvláštneho hosťa. Sedeli spolu pri dobrom vínku a zdalo sa, že ich vážny rozhovor nemôže nič vyrušiť. Zatiaľ čo pán Shelby hneď na prvý pohľad vyzerá ako skutočný gentleman, o jeho spoločníkovi to nemožno povedať. Je nízkej, zavalitej postavy a v tvári má čudný surový výraz. Jeho chovanie prezrádza panovačnosť a násilie. Je nevkusne a nápadne oblečený. Na ruke má niekoľko blýskavých prsteňov a z vesty mu visí hrubá zlatá retiazka, ovešaná rozličnými čačkami. Používa hrubé, ba niekedy až sprosté výrazy.

„Ja by som to takto vybavil,” poznamenal pán Shelby.

„Na takéto vyrovnanie nepristanem,” odvetil Haley, lebo tak sa volal ten druhý a upil si.

„Musím vám povedať, Haley, že Tom nie je ako ostatní chlapi. Je to poctivý a rozumný človek. Vedie mi teraz celé hospodárstvo a jemu môžem ďakovať, že aj ostatné služobníctvo je poriadne.“

„Poctivý? Bol by som naozaj zvedavý na poctivého černocha,“ odvetil Haley.

„Neveríte! Ale ja to myslím vážne. Tom je dobrý človek. Pred štyrmi rokmi sa z neho stal kresťan. Mal som už dosť príležitostí presvedčiť sa o jeho dobrých vlastnostiach.”

„Nedôverujem veľmi zbožnosti černochov. Väčšina z nich sa len pretvaruje. Uznám, nájdu sa medzi nimi zbožní. Nedávno som mal jedného a môžem povedať, že som pekne zarobil na ňom. Ale to je vzácna výnimka.” 

„Tom sa nepretvaruje. Jeho poctivosť je pravá. Už niekoľko ráz mal príležitosť ujsť do Kanady a nikdy to neurobil. Na jeseň minulého roku som ho poslal do Cincinnati, aby tam niečo vybavil a doniesol odtiaľ päťsto dolárov. Ľahko by mohol ujsť a predsa to nespravil. Mnohí ho na ceste prehovárali, ale on si povedal: Pán sa na teba spoľahol, nesmieš ho sklamať. Myslím, že by vám mohol stačiť na vyrovnanie dlhu. Majte predsa svedomie.”

„No, mám ho toľko, koľko ho treba v obchode,“ odpovedal Haley. “Nemáte ešte nejaké dievča či chlapca, aby ste niekoho pridali k Tomovi?”

„To pôjde ťažko. Nepredávam svojich ľudí. Musia ma k tomu prinútiť mimoriadne okolnosti.”

V tej chvíli vstúpil do izby asi štvorročný kvadronský chlapec. Bolo to roztomilé dieťa. Čierne, lesklé vlásky sa mu vlnili okolo tváričky. Očkami zvedavo pozeralo po izbe. Jeho tmavá pleť sa krásne odrážala od pestrých šatočiek, ktoré mal na sebe.

Pán Shelby zavolal chlapca, dal mu strapec hrozna a povedal:

„A teraz ukáž tomu pánovi, ako vieš spievať a tancovať.“

Chlapec začal spievať akúsi divú černošskú pieseň. Skákal pri tom, rozhadzoval rukami a dupkal nôžkami do taktu piesne.

„Výborne!“ zvolal Haley a dal mu kus pomaranča.

Chlapec potom na Shelbyho pokyn napodobnil ešte niektorých obyvateľov osady. Ukázal, ako chodí strýčko Cudjoe, keď ho trápi reuma a napodobnil kostolníka Robbia, keď spieva žalmy. Haley sa výborne zabával. Odrazu sa obrátil k Shelbymu a povedal:

„Viete čo, dajte mi tohto chlapca a budeme vyrovnaní.”

Otvorili sa dvere a vošla mladá, asi dvadsaťpäť ročná kvadronka. Na prvý pohľad bolo isté, že je to chlapcova matka. Mala také isté veľké a tmavé oči a rovnaké kučeravé, hodvábne čierne vlasy. Haley si ju premeriaval bezočivým pohľadom a nič neušlo jeho pozornosti. Hneď ju vedel oceniť.

„Čo je, Eliza?“ spýtal sa pán Shelby, keď žena ostala v rozpakoch stáť pri dverách.

„Hľadám Harryho, pane,” odvetila, ale dieťa už bolo pri nej.

„Tu ho máš a odveď si ho,“ poznamenal Shelby a žena rýchlo vyšla.

„Prekrásny tovar!” obdivoval Haley. „Za tú by človek dostal v New Orleans celý majetok. Za koľko ju dáte, pán Shelby?“

„Nie je na predaj. Žena by ju nedala za nič na svete,“ odvetil oslovený. Aby odviedol Haleya od tejto témy, rýchlo otvoril novú fľašu vína.

„Ako vám chutí?” opýtal sa.

„Výborné.” odpovedal Haley. „Ženy vždy tak rozprávajú,” dodal potom „ale sú prostriedky, ktorými ich možno udobriť. Zabudnú na všetko.“

„Povedal som už, Haley, nemôže byť o tom ani reč.“

„Tak mi predáte aspoň dieťa. Musíte uznať, že som vám ponúkol dosť.”

„Nerád by som to urobil.” odpovedal zamyslene pán Shelby. “Mám rád svojich ľudí a nechcem odtrhnúť dieťa od matky.”

„Máte pravdu. So ženami sú vždy ťažkosti. Ja tiež nenávidím ženský plač. Ale môžeme sa tomu vyhnúť. Pošlite ženu na niekoľko dní preč a zatiaľ my tu všetko zariadime. Keď sa vráti, vaša pani ju uspokojí nejakým cennejším darom.“

„Obávam sa, že to nebude možné.“

„Prečo nie? Černosi nie sú ako my. Znesú všeličo, len to treba šikovne urobiť. Musí sa nájsť pravý spôsob, ako zaobchádzať s nimi.“

Haley sa tváril ako najväčší priateľ a ochranca otrokov. Pán Shelby mlčal. 

„Som známy, ako najlepší obchodník s otrokmi,” pokračoval Haley, “moje skupiny sú vždy najkrajšie, mám najsilnejších, najzdravších a najvýkonnejších ľudí. Prečo? Lebo s nimi viem ľudsky zaobchádzať. Ľudskosť, pane, to je oporný stĺp môjho obchodu.”

Pán Shelby nevedel, čo by na to odpovedal.

„Mám svoje dobré spôsoby a jedine tomu ďakujem, že tak dobre zarábam,” hovoril otrokár.

Pán Shelby sa mimovoľne usmial a preto Haley pokračoval:

„Sú ľudia, ktorí tomu nechcú veriť. Napríklad môj bývalý spoločník Locker. Bol to šikovný obchodník, ale černochov hrozne bil.

„Prečo to robíš?” vždy som mu hovorieval. Bitkou ich len pokazíš. Ich výkon sa zmenší, schudnú, svaly im zmäknú a potom ich musíš predať za babku. Ale Locker si nedal povedať. Pokazil mi veľmi mnoho obchodov a preto som sa s ním aj rozišiel. Ináč to bol dobrý a poriadny chlap.“

„Váš spôsob je teda lepší ako Lockerov?“ poznamenal pán Shelby.

„Prirodzene! Keď ide o nepríjemnejšiu vec, ako je napríklad predaj detí, odstránim černošky z cesty. Keď je po všetkom a vidia, že sa nedá nič robiť, zmieria sa. U nás je to niečo iné. Belosi vedia, že ostanú so ženami a deťmi vždy spolu. Ale černochov treba vychovávať tak, aby vedeli, že nemajú právo na nič.”

„Myslím, že práve moji ľudia nie sú tak vychovaní,” hovoril pán Shelby.

„Aj mne sa zdá. Vy, tu v Kentucky, zaobchádzate s černochmi príliš priateľsky. Viem, myslíte to dobre, ale nie je to správne. Černochovi sa nesmie dať nádej na niečo lepšie, krajšie. Som presvedčený, že vaši ľudia by boli do smrti nešťastní na miestach, kde si iní pískajú a spievajú od radosti.”

Chvíľu bolo ticho. Konečne sa zas ozval Haley:

„Tak čo poviete na ten obchod?”

„Musím si to ešte premyslieť a pozhovárať sa so ženou. Zatiaľ vás však prosím, aby ste o tom nikde nerozprávali, lebo keby sa to roznieslo, veľmi ťažko by sa to dalo uskutočniť.“

„Isteže. Veď je to, konečne, aj môj záujem. Ale chcem vás upozorniť, že mám veľmi málo času. Chcem vedieť čo najskôr, na čom som.“

„Príďte dnes večer, medzi šiestou a siedmou. Potom vám dám určitú odpoveď,“ sľúbil pán Shelby.

Haley sa uklonil a odišiel.

„Škoda, že ho nemôžem zhodiť so schodov,” zamrmlal si pán Shelby, keď zavrel za ním dvere.

„Vie, že ma má v rukách. Keby mi bol nedávno niekto povedal, že predám Toma, bol by som ho vysmial. A ešte k tomu malého Harryho... Žena sa bude veľmi hnevať na mňa, ale niet inej pomoci. Tak je to, keď má človek dlhy. Ten darebák vie poriadne využiť situáciu a ťažiť z nej!“

V štáte Kentucky sú zákony o otrokoch možno najmiernejšie. Poľné práce sú ľahšie a vykonávajú sa pomalšie a iste preto sú tu aj zdravší a lepší čierni otroci. Na mnohých statkoch sú páni veľmi láskaví a dobrí voči svojim otrokom, možno preto, lebo niet tu toľko ziskuchtivých lakomých boháčov. Ale nad celým týmto pokojným životom visí neustále hrozný tieň - zákon. A zatiaľ, kým tento zákon bude pokladať černochov za obyčajnú vec, za pánov majetok, s ktorým môže nakladať ako sa mu páči, zatiaľ tu nebude krásne a dobre. Ani najmiernejší zákon o otroctve nemožno nikdy ospravedlniť.

Pán Shelby bol dobrosrdečný a príjemný človek. Jeho ľudia ho mali radi. Ale pustil sa do rozsiahlych špekulácií a jeho zmenky sa dostali postupne do Haleyových rúk.

Eliza, ktorá niekoľko ráz prešla vedľa dverí, za ktorými sa viedol tento rozhovor, počula pár slov. Nevedela o čo ide, ale vyrozumela, že obchodník núka za niekoho peniaze. Chcela zastať pri dverách, lebo sa jej zmocnil akýsi čudný nepokoj, ale vtom ju volala pani. 

„Eliza, dieťa moje, čo ti je?“ spytovala sa jej pani, keď videla, že je akási nepokojná.

Eliza sa zarazila.

„Ach, pani!“ zvolala a začala plakať.

„Ale, Eliza veď hovor!“

„Och, pani moja. Počula som, ako sa pán rozprával s otrokárom...”

„Prečo by sa s ním nerozprával?“

„A čo, ak predáva môjho Harryho!?“

„Ako ti prišlo také niečo na um? Vieš predsa, že pán nikdy nikoho nepredá. Prečo by niekto kupoval tvoje dieťa, ty nerozumná stvora? Myslíš, že pre každého je taký vzácny ako pre teba? Dosť plaču. Nebuď smutná pre takúto hlúposť. Poď mi zapnúť šaty. A inokedy nepočúvaj pri dverách.“

„Vy by ste nikdy nedovolili, aby môjho Harryho predali, pravda, pani?“

„Hlúposti! To ako keby som predala vlastné dieťa. Myslím, že si na neho príliš namyslená. Sotva sem niekto príde, hneď myslíš, že prišiel kupovať tvoje dieťa.”

Eliza sa pomaly uspokojila. A o chvíľu sa už aj sama smiala svojim obavám.

Pani Shelby bola rozumná a šľachetná žena.

Jej hlboké mravné zásady a náboženský cit si vážil aj pán Shelby, ktorý nebol veľmi nábožný. Preto celú starostlivosť o vzdelanie, náboženstvo a dobro služobníctva prenechal na ňu. Tešil sa, že mal ženu, ktorá oplývala takým bohatstvom dobrých vlastností, najmä kresťanskej lásky. Po rozhovore s otrokárom dlho rozmýšľal, ako sa so všetkým zveriť žene, ktorá bude pevne a rozhodne odporovať. Dosiaľ nevedela nič o mužových finančných ťažkostiach a preto mohla hovoriť celkom úprimne, keď vyvracala Elizine starosti. O chvíľu zabudla na tento rozhovor a venovala sa celkom príprave na návštevu.

2.

Pani Shelby vychovávala Elizu od detstva. Kto cestoval už niekedy cez južné štáty, iste si všimol zvláštnu jemnosť v hlase a správaní niektorých mulatiek a kvadroniek. Eliza medzi ne patrila tiež.

Pod rukou skúsenej veliteľky sa vyhla všetkým nástrahám, ktoré jej tu, ako krásnej otrokyni, často hrozili. Vydala sa za nadaného a šľachetného mulata zo susednej farmy, Georgea Harrisa.

Bol to veľmi šikovný mládenec a jeho majiteľ, aby využil všetky jeho schopnosti, prenajal ho do neďalekej továrne. Tu sa stal z neho onedlho jeden z prvých robotníkov. Ku každému bol slušný, poslúchal a všetci si ho veľmi obľúbili. Ale zákon nepokladal Georgea za človeka, bola to len vec a preto celý jeho ďalší život závisel od nálady hrubého a bezcitného majiteľa farmy.

Stalo sa, že George vynašiel akýsi stroj na čistenie ľanu. Keď sa o tom jeho majiteľ dozvedel, šiel sa sám presvedčiť. Majiteľ továrne, pán Wilson, ho vľúdne prijal a poveril Georgea, aby svojmu pánovi všetko ukázal a vysvetlil. A George to robil poctivo, ba až príliš rozumne, slušne a vecne vykladal farmárovi zariadenie továrne. A farmár pocítil duchovnú prevahu svojho otroka. Ale práve to ho najviac rozhnevalo. Má dovoliť otrokovi, aby vynachádzal stroje a poučoval pánov? Zoberie ho späť domov, dá mu najťažšie práce a skrotí ho!

Všetci boli veľmi prekvapení, keď im farmár oznámil, že si Georgea berie domov. Žiadal jeho mzdu a oznámil mu, aby sa pripravil.

„Myslím, že je to trochu prenáhlené, pane,” namietal továrnik. 

„Čože? Azda to nie je môj človek?“

„Ak chcete, dám vám za neho viac!”

„Nie, pane, škoda o tom ďalej rozprávať. Neprenajmem ho.“

„Mali by ste uznať, že George tejto práci rozumie.”

„Možno, ale práve preto nikdy nerobil dobre to, čo som mu dal urobiť.“

„Veď aj stroj vynašiel,“ poznamenal ktorýsi z prítomných robotníkov.

„Áno, to verím. Vynašiel stroj, aby sa nemuselo pracovať. Na to majú rozum takíto černosi. Ale dosť rečí. Pozbieraj sa a ideme!“

Georgea tento rozsudok ohromil. Stál tu a nevedel sa ani pohnúť. Krv mu vystúpila do hlavy, zovrel päste a keby ho majiteľ továrne nebol povzbudil, bolo by sa niečo stalo.

„Choď s ním. Neskôr sa pokúsim, aby som ťa dostal späť,“ zašepkal mu Wilson. Jeho majiteľ to však zbadal a hneď si domyslel, o čo ide.

- Tým budem prísnejší na neho - pomyslel si. - Dostane tie najhrubšie práce a potom uvidíme, či sa bude chcieť ešte hrať na pána.

Kým George pracoval v továrni, spoznal Elizu.

Vtedy bol ešte slobodný, mohol sa voľne pohybovať, lebo majiteľ továrne mu plne dôveroval. A pani Shelby tiež žičila mladým ľuďom. Bol to človek, ktorý sa jej páčil a tešila sa, že Eliza dostane dobrého a poriadneho manžela. A tak sa stalo, že ich oddal kňaz ako bielych ľudí. Pani sama pomáhala Elize keď sa obliekala, dala jej na hlavu vkusný venček a svadobčania chválili nielen spanilú nevestu, ale aj dobrú a láskavú paniu. Dva roky sa mladí manželia často stretávali. Smrť prvých dvoch detí ich, pravda, zarmútila, ale keď sa narodil malý Harry, Eliza bolo opäť najšťastnejšou ženou na svete. Len škoda, že ani teraz to netrvalo dlho.

Továrnik Wilson dodržal sľub, ktorý dal Georgeovi. Keď si myslel, že farmára už prešiel hnev, prišiel k nemu, aby si odviezol Georgea späť do továrne. 

„Nemusíte ďalej rozprávať,” odbil ho farmár, keď mu povedal, o čo ide. „Najlepšie viem, čo robím.”

„Nechcem sa miešať do vašich vecí,” odvetil továrnik. „Myslel som, že to bude výhodnejšie pre vás, keď mi prenajmete Georgea za nových, lepších podmienok.“

„Viem, o čo ide. Videl som, ako ste sa dohovárali, keď som ho bral domov. Ale so mnou sa nemožno ťahať za prsty. Žijeme v slobodnej zemi, pane. Ten černoch je môj a urobím s ním, čo sa mi zapáči! Na tom trvám!“

Pre Georgea tak zmizla aj posledná nádej na vyslobodenie. Pred ním stál život, plný urážok, výsmechu a nádavok, ktorými ho tyran neustále častoval. Ktorýsi právnik prehlásil, že najhorší spôsob zaobchádzania s človekom je obesiť ho. Nie: je ešte aj iný spôsob zaobchádzania s človekom a to oveľa horší!

*

Eliza zamyslene pozerala za vozom, ktorý odvážal jej pani na návštevu. Zrazu pocítila, ako ju niekto chytil za rameno. Obrátila sa a na tvári sa jej objavil radostný úsmev.

„To si ty, George! Ako si ma naľakal. Ani nevieš, aká som šťastná, že si prišiel. Pani odišla, mám voľné celé popoludnie. Poď ku mne, aby nás nikto nevyrušoval.“

Zaviedla ho do svojej malej, vkusne zariadenej izbietky.

„Som taká šťastná. Ale prečo sa neusmievaš. Pozri na Harryho, rastie zo dňa na deň.“ Chlapec sa držal matkinej sukne a placho pozeral na otca.

„Nie je krásny?“ hovorila Eliza a bozkávala mu vlásky.

„Keby sa radšej nebol narodil,“ povedal George. „A keby som sa ani ja nebol narodil.”

Eliza sa zľakla takýchto slov. Oprela si hlavu o mužovo rameno a začala plakať.

„Upokoj sa, moja drahá. Ľutujem, že som ťa zarmútil, ale je to také hrozné...“

„George, preboha, čo sa stalo? Prečo rozprávaš takto? Viem, bolí ťa to, že si musel preč z továrne. Tvoj pán je krutý voči tebe. Ale buď trpezlivý, možno niečo...“

„Trpezlivý!” skočil jej George do reči. „Vari nie som trpezlivý? Nepovedal som ani slovo, keď prišiel a vyrval ma z miesta. Vzal mi všetko, čo som si zarobil a každý hovoril, že som dobre pracoval.“

„Ja viem,” hovorila Eliza, „je to hrozné. Ale čo sa dá robiť, keď je to tvoj pán?”

„Chcel by som vedieť, kto to určil, že on je môj pán! To ma poburuje. Aké právo má na mňa? Som práve taký človek ako on. Ba ešte lepší. Viem lepšie pracovať, lepšie písať, lepšie čítať. Sám som sa to všetko naučil. Chcel by som vedieť, aké má právo zaobchádzať so mnou horšie, ako so zvieraťom. Núti ma do práce, ktorú inde vykonávajú kone. A to všetko len preto, aby ma pokoril, umoril, zničil.“

„George, bojím sa tvojich rečí. Ešte nikdy si takto nehovoril! Bojím sa, že sa chystáš na niečo! Nedivím sa ti, len ťa prosím, buď opatrný. Kvôli mne a Harrymu.“

„Včera,” pokračoval George, “som nakladal kamenie na voz. Vedľa stál mladý pán Tom a plieskal bičom. Kone sa toho vždy boja. Prosil som ho, aby to nerobil, ale on plieskal ešte silnejšie. Keď som mu chytil ruku začal kričať a utekal otcovi žalovať. Ten sa rozzúril, priviazal ma o strom a povedal svojmu synovi, aby ma šľahal, kým bude vládať. Chlapec poslúchol. Ale ja mu to ešte pripomeniem.“

Mladý človek sa zamračil. Z očí mu vyšľahol divý plameň a Eliza sa zľakla.

„Kto to nariadil, aby on bol mojím pánom?“

„Myslela som,” povedala Eliza smutne, „že ako kresťania musíme svojich pánov vždy poslúchať.”

„U teba je to iné. Vychovali ťa ako vlastné dieťa, živili ťa, obliekali, učili. Majú na teba určité právo. Ale mňa len kopali, bili, hrešili. Čo chcú teda odo mňa. To, čím ma kŕmili, som im už dávno zaplatil. Nechcem viac trpieť - a nebudem!” zvolal napokon. 

„George, prosím ťa, neprenáhli sa. Dôveruj v Boha, on ťa oslobodí.”

„Nemôžem veriť v Boha, keď dopúšťa, aby sa diali takéto veci.”

„Nerozprávaj takto! Ver! Moja pani hovorí, že Boh aj v najväčších protivenstvách vie, čo robí!“

„Ľahko je rozprávať ľuďom, ktorí sa vozia na kočiaroch, majú všetko, čo chcú a každý ich poslúcha. Aj ja by som chcel byť dobrý, ale srdce mi horí. A ty tiež nebudeš takto rozprávať, keď sa všetko dozvieš...“

„Čo to má byť?“

„Počúvaj! Nedávno mi pán povedal, že bol blázon, keď mi dovolil, aby som si ťa vzal za ženu. Nenávidí pána Shelbyho a všetkých jeho ľudí. Vraj sú pyšní a ja že som sa to tiež od teba naučil. Včera mi rozkázal, aby som si vzal Mínu za manželku. Sem nesmiem viac chodiť. Inak ma predá niekomu, kto ma vezme na juh!“

„Je to možné? Veď kňaz nás zosobášil ako bielych ľudí,” hovorila Eliza.

„Vari nevieš, že otrok sa podľa zákona nesmie ženiť? Nemôžeme nič namietať, keď sa mu zachce rozdeliť nás. Teraz vieš, čo nás čaká. A čo bude ešte s naším úbohým Harrym?”

„Náš pán je dobrý!“

„To je pravda. Ale môže sa všeličo stať. Zomrie a chlapca kto vie kam predajú. Nepomôže, že je dieťa pekné, rozumné, nadané. Tým horšie pre neho.“

Elize prišli na um slová, ktoré popoludní počula z izby. Úzkostlivo pozrela na dvor, kde sa dieťa hralo. Už sa chcela so všetkým zveriť Georgeovi, ale zarazila sa.

- Má dosť vlastných starostí, - pomyslela si - načo ho sužovať ešte inými? Konečne, možno že to nie je ani pravda, pani by predsa neklamala.

„Upokoj sa, drahá Eliza, a vydrž - zatiaľ,“ povedal konečne George. „Ja odídem.“

„Odídeš? Kam?“

„Do Kanady,“ odvetil smelo. „Keď budem tam, vykúpim vás. Máte dobrého pána, predá vás. S Božou pomocou to dokážem.“

„George, to je hrozné. Keď ťa chytia...“

„Nechytia, Eliza. Radšej umriem! Slobodu alebo smrť!“

„Prosím ťa, buď opatrný! Nezabíjaj nikoho, ani seba. Ak už musíš ísť, dávaj si pozor na seba, modli sa a Boh ťa bude sprevádzať.“

„Eliza, vypočuj teraz môj plán. Pán ma poslal s lístkom k Symmesovi. Býva asi na míľu odtiaľto. Vedel, že sa tu zastavím, aby som ti všetko povedal. Má radosť už aj z toho, keď vie, že spôsobil niekomu žiaľ a bolesť. Ale ja sa vrátim domov, ako keby sa nebolo nič stalo, rozumieš? Mám priateľov, ktorí mi budú pomáhať. Všetko je už zariadené. O týždeň odídem! Modli sa za mňa, Eliza. Teba Boh iste vypočuje!“

„Modli sa sám, George! Dôveruj v Boha a on ťa zachráni.“

„Zbohom, Eliza!“

George ju chytil za ruku a smutne sa jej zadíval do očí. Mlčky stáli vedľa seba. Potom sa rozlúčili. Tak sa lúčia len tí, čo majú veľmi malú nádej, že sa ešte niekedy stretnú. A cesty obidvoch sa rozišli.

3.

Hneď vedľa veľkého domu pána Shelbyho stál malý baráčik - chalúpka strýčka Toma. Strýčko Tom býval tu spolu s tetou Chloe a tromi deťmi.

Pred chalúpkou bola malá, úhľadná a starostlivo opatrovaná záhradka v ktorej boli kvety, ovocie a zelenina a domček samotný sa skrýval za hustou sieťou popínavých ruží, begónií a iných rastlín. V chalúpke vládne teraz teta Chloe. Svoju každodennú prácu u pána Shelbyho si urobila, umývanie riadu zverila na pomocnice a teraz sa stará o svojich najbližších. Každú chvíľu sa nakláňa nad sporákom, dvíha pokrievky s hrncov z ktorých vyrazí lahodná a voňavá para. Guľatá, lesklá čierna tvár jej spokojne žiari a nápadne sa odráža od červeného, krikľavého turbanu. Je vo svojom živle. Ako hlavná kuchárka v dome pána Shelbyho má starosť jedine o to, aby vždy pripravila na stôl to najlepšie z najlepšieho.

Vraj ju už dobre poznajú sliepky, kuriatka, morky, kačky a veľmi sa jej boja. Vie upiecť najlepšie kukuričné placky a koláče a vždy sa rozosmeje, keď jej niekto rozpráva, ako sa o to usilujú niektoré jej závistlivé susedky.

V kútiku izbietky stojí posteľ, zakrytá krásnym, čistým prikrývadlom. Na zemi je malý koberec. Je to takzvaný salón, kam deti nemajú prístup. V druhom kúte je jednoduchšia posteľ, na stene visí niekoľko obrázkov, ktoré zobrazujú biblické výjavy a medzi nimi obraz Georgea Washingtona. Pri stene je hrubá drevená lavica, na ktorej aj teraz vidieť niekoľko čiernych, kučeravých hlavičiek. Pozorne sledujú prvé krôčiky svojej malej sestričky, ktorá sotva čo sa postaví na nožičky, už aj znovu sedí. 

Neďaleko ohniska je starý, rozheganý stôl, prikrytý čistým obrusom. Rozličné taniere, hrnčeky a lyžičky naznačujú, že sa chystá večera. Pri stole sedí najlepší Shelbyho sluha, strýčko Tom. Jeho vysoká, statná postava, široká hruď, čierna a lesklá pleť prezrádzajú pravý africký typ. Vo tvári sa zračí veľká dobrosrdečnosť a pokojná rozvaha. Má dôstojné a sebavedomé vystupovanie, plné skromnosti a dôvery.

V tomto okamihu ho celkom zaujala malá, čierna tabuľka, na ktorú sa pokúša napísať niekoľko písmen, ako mu to ukázal pán George, trinásťročný syn pána Shelbyho.

„Nie tak, strýčko Tom,“ napomína ho vážne malý George. „Vy ste napísali miesto g písmenu q. Dolnú čiastku treba zakrútiť na druhú stranu.“

„Budem si dávať pozor!” odvetil strýčko Tom a s úctou pozrel na malého učiteľa, ktorý mu rýchle napísal niekoľko písmen g a q. S najväčšou trpezlivosťou vzal do rúk kriedu a pokračoval vo vyčerpávajúcej práci.

„Akí sú tí bieli ľudia šikovní,“ povedala teta Chloe, keď od sporáka pozorovala malého Georgea. „Náš mladý pán vie krásne písať a čítať!“

„Teta Chloe,“ odvetil odrazu George. „Nebude ešte večera? Som hrozne hladný.“

„Hneď to bude, George,“ odpovedala teta Chloe a zručne sa začala obracať okolo hrncov a pekáčov.

„Klobásy sú hotové a koláč bude čo nevidieť.“

„Chceli, aby som večeral doma,” hovoril George. „Ale ja viem, že tu dostanem niečo lepšie.“

„Vy viete, čo je dobré,“ povedala teta Chloe, keď prinášala na stôl plnú misu klobás. „Teta Chloe vždy schová to najlepšie pre vás, mladý pán.“

„Vieš, teta, že Tom Lincoln mi nedávno hovoril, že ich Jimmy je lepšia kuchárka ako si ty? Ale ja som mu povedal, že takú paštétu ako vieš urobiť ty, neurobí nijaká kuchárka v celom Kentucky.“

Bolo vidieť, že tetu Chloe veľmi potešila táto lichôtka. Na svoje kuchárske umenie bola veľmi citlivá a nedopustila, aby pred ňou niekto chválil inú kuchárku. A preto položila teraz Georgeovi na tanier ešte jeden kus krásnej, na ružovo upečenej klobásy, do ktorej sa malý hladoš s vervou pustil. Teta Chloe dala aj svojim chlapcom, potom si posadila na kolená najmenšie dievčatko a začala ho kŕmiť. Chlapci sa o chvíľu najedli, zaliezli pod stôl a odtiaľ začali rušiť malú sestričku. Raz jeden, raz druhý ju potiahol za nôžky a konečne vyliezli a začali ju bozkávať zamazanými, mastnými ústami.

„Choďte niekam, darebáci!“ odoháňala ich matka. „K studni a umyť sa!! Chlapci vybehli a bolo počuť, ako sa na dvore plačkajú pod studňou.

Teta Chloe vzala uterák, poutierala dievčatko a položila ho strýčkovi Tomovi na kolená. Potom začala robiť na stole poriadok. Zatiaľ sa vrátili aj chlapci a všetci spoločne začali skákať po izbe, výskať a kričať. Tom behal s malou dcérou okolo stola a táto sa veselo smiala, držiac sa jeho krásnych, čiernych vlasov.

„A už dosť,” prehovorila po chvíli teta Chloe. „Chlapci, ľahnúť si! Budeme mať zhromaždenie.”

„Nechajte ich, teta Chloe, veď nemusia ešte spať,“ zaprosil za nich malý George. Vedel, že by chlapci radi zostali hore.

„Dobre teda. Aj tak im to nemôže uškodiť.“ dovolila.

V chalúpke strýčka Toma sa každý týždeň konali zhromaždenia. Do izby vgúľali dva prázdne sudy a preložili cez ne hrubú dosku. Chlapci poznášali všetky stoličky, prevrátili vedrá a sedadlá boli pripravené. O chvíľu začali prichádzať do chalúpky hostia. Od starých, osemdesiatročných starcov po pätnásťročnú mládež tu bol zastúpený každý vek. Boli to všetko černosi odtiaľto, alebo zo susednej osady. Každý vedel nejaké novinky, takže v izbietke to bzučalo ako v úli.

„Pán George, vy viete tak krásne čítať. Ostaňte s nami a prečítajte nám niečo,” požiadala teta Chloe.

George vďačne pristal a bol pyšný na takéto vyznamenanie. O chvíľu začalo zhromaždenie spievať. Bol to divý, necvičený spev, ale bolo v ňom veľa vrúcnosti, oddanosti a hlbokej prostoty. Niektorí sa pri speve smiali, iní plakali, jedni sa radostne objímali a druhí si zas stískali ruky. Spievali o Novom Jeruzaleme, o zemi Kanaán, o prechode cez Jordán a o novom, krajšom živote, ku ktorému ich volá hlas anjelského chóru.

Po speve sa všeličo rozprávalo. Stará, zhrbená starenka rozprávala o svojej radosti nad tým, že sa už skoro poberie z tohto sveta. Tešila sa, že onedlho uvidí anjelov a svätých a napomínala ostatných, aby boli tiež pripravení na odchod.

George im musel prečítať poslednú kapitolu z Knihy zjavení. Keď čítal, bolo počuť časté výkriky: „Počúvajte! To naozaj všetko príde?“

„Neuveriteľné!“

George často prerušoval čítanie a podrobnejšie vysvetľoval prečítaný text. Nerobilo mu to ťažkosti, lebo jeho matka sa starala o jeho náboženskú výchovu. Nakoniec sa ešte pomodlil strýčko Tom. V širokom-ďalekom okolí ho uznávali za akéhosi patriarchu. Bol vzdelanejší ako jeho druhovia, viedol sporiadaný a mravný život a jeho modlitby neraz posilnili mnohých ľudí. Preto mu tu všetci preukazovali takú úctu, akú by neboli vzdávali azda ani kňazovi.

Zatiaľ, čo sa toto odohrávalo v chalúpke strýčka Toma, Haley sedel zas u pána Shelbyho. Ale teraz sa už niečím iným zaoberal.

„V poriadku,“ povedal, keď prepočítal zväzok bankoviek. „Teraz podpíšeme listiny.“

Pán Shelby, ktorý toto všetko chcel mať čo najrýchlejšie za sebou, rýchlo podpísal predajnú zmluvu a podal ju obchodníkovi. Haley vybral z náprsnej tašky inú listinu, prezrel ju a odovzdal ju zas Schelbymu.

„Je to vybavené,” poznamenal Haley a vstal.

„Vybavené,“ odvelil zamyslene pán Shelby.

„Zdá sa, že sa tejto zmene veľmi netešíte,” podotkol otrokár.

„Haley, dúfam, že dodržíte svoj sľub. Predáte Toma len do dobrých rúk.“

„Buďte spokojný. Postarám sa, aby sa dostal na dobré miesto. Vďaka Bohu, nie som zlý a viem zaobchádzať s ľuďmi.“

Pán Shelby mal už popoludní príležitosť spoznať zásady Haleyovho ľudomilstva a preto ho takéto sľuby neuspokojili. Nemohol si však pomôcť. Prepustil teda otrokára a zapálil si cigaru.

Pán Shelby sedel po večeri v spálni a prezeral dennú poštu. Jeho manželka si upravovala vlasy. Eliza bola celé popoludnie akási bledá a rozčúlená a preto ju pani poslala radšej spať.

„Kto to bol ten človek, ktorý dnes s nami obedoval?” spýtala sa odrazu pani Shelby svojho manžela.

„Volá sa Haley,“ odvetil úsečne a ďalej čítal.

„Haley? Ak sa smiem pýtať, čo tu robil a kto je to?“

„Mal som s ním nejaké obchodné rokovania. Preto som ho pozval.“

„Neobchoduje s otrokmi?“ spýtala sa odrazu pani Shelby a pozorovala rozpaky svojho manžela.

„Ako ti také niečo prišlo na um?“

„Eliza mi popoludní celá uplakaná rozprávala, že si sa rozprával s akýmsi otrokárom a chceš predať jej syna.”

„To sú nápady,“ povedal nervózne pán Shelby a zahľadel sa do novín. Ani nespozoroval, že ich drží obrátene - Skôr či neskôr jej to aj tak musím povedať - pomyslel si.

„Ja som jej povedala, že s takými ľuďmi by si nikdy neobchodoval. Azda len nechceš predať niektorého zo svojich ľudí!”

„Aj ja som doteraz uvažoval rovnako, drahá Emília. Ale okolnosti ma prinútili, že musím predať niektorých ľudí.” 

„To nemyslíš vážne, Arthur! A vari tomu naničhodníkovi?“

„Bohužiaľ, áno. Musím predať Toma!“

„Čože? Toma? Veď je to tvoj najlepší a najvernejší sluha! Chcel si mu dať predsa slobodu! Najmenej sto ráz sme sa s ním o tom už rozprávali. Ó, teraz by som uverila aj tomu, keby si povedal, že chceš predať aj malého Elizinho syna!“ zvolala pani Shelby a hlas sa jej triasol.

„Vidím, že ti musím povedať všetko. Áno, je to pravda. Predal som Toma i Harryho. Neviem, prečo by som to nesmel urobiť, keď to iní robia temer každodenne.”

„Ale prečo práve ich, keď máš toľko iných ľudí na statku? A vôbec, prečo chceš niekoho predávať?”

„Tí dvaja sú najcennejší. Ale keď chceš, môžem vybrať aj iných. Haley mi ponúkol za Elizu veľmi slušnú sumu.“

„Darebák!“

„Vidíš, odmietol som to. Myslel som na teba. A ty ma tu teraz káraš.“

„Odpusť, drahý,“ prehovorila pani Shelby. „Prenáhlila som sa. Ale musíš uznať, že je to nečakané prekvapenie. Veď Tom je náš najoddanejší sluha. Položil by za teba život, keby bolo treba.“

„Viem, ale to všetko je márne. Nechcel som ti to povedať, Emília. Neostáva mi iné, len predať tých dvoch alebo celý statok. Haley kúpil všetky moje zmenky a keby som sa s ním nevyrovnal, vzal by mi všetko. Behal som, požičiaval, ale všetko bolo márne. Haley si zaumienil, že musí dostať práve tých dvoch. Neostávalo mi iné ako podvoliť sa mu.“

Pani Shelby mlčala. Potom si zakryla rukami tvár a povedala:

„Aká je to hrozná kliatba - otroctvo. Kliatba pána i otroka! Je to hrozný hriech, podriaďovať týchto ľudí neľudským zákonom otroctva. A ja som si myslela, že láskavosťou a poučovaním im uľahčím osud ... ja nešťastná!“

„Nariekať nepomôže, drahá. Musíme si zvyknúť na všeličo, čo by nemalo byť. Dúfam že uznáš, že som nemohol robiť nič iné, len sa podrobiť.“

„Áno, áno,“ odpovedala pani Shelby. „Ja ti nechcem nič vyčítať. Pozri,“ ukázala odrazu na svoje zlaté hodinky, „nemám veľa klenotov, ale možno by sa dali predať, alebo...“

„Ľutujem, Emília, ale nič nepomôže,“ prerušil ju pán Shelby. „Zmluvy sú už podpísané. Má ich Haley. Ďakujme Bohu, že to nedopadlo ešte horšie. Mohol nás všetkých zničiť...“

„Nemá azda svedomie?“

„Je hrozne húževnatý. Predal by vlastnú matku, keby na nej mohol dobre zarobiť.“

„A to bude teraz nový Tomov pán.“

„Ver mi, drahá, nie je mi to príjemné. Ani na to nechcem myslieť. A Haley už zajtra chce prevziať svoj nový majetok. Myslím, že by som sa nevedel dívať, ako budú Toma odvádzať. Zajtra ráno odídem. A ty by si mala tiež vziať Elizu preč na niekoľko dní.“

„Nie, nie,“ zvolala pani Shelby, „nebudem taká krutá. Pôjdem k Tomovi, aby videl, že cítim s ním. Na Elizu sa bojím čo i pomyslieť. Nech nám Boh odpustí tento čin!”

Kým sa Shelbyovci takto rozprávali, stála Eliza v malom výklenku a vypočula ich rozhovor. Keď ju pani večer prepustila, v akejsi predtuche sa tu ukryla a dúfala, že sa o osude svojho dieťaťa viac dozvie.

Ticho vykĺzla na chodbu. Bola smrteľne bledá, pery sa jej chveli a veľmi málo sa podobala tej pôvabnej, roztomilej bytosti, s ktorou sme sa stretli popoludní. Opatrne prešla vedľa izieb a vošla do svojej komôrky. Bola to jednoducho, ale vkusne zariadená miestnosť, v ktorej trávila Eliza väčšinu svojho doterajšieho šťastného života. Na posteli ležalo nevinné dieťa. Vlásky mu padali na bezstarostnú tváričku, bacuľaté rúčky ležali na prikrývke a po tvári sa mu rozlieval ľahunký úsmev. 

„Úbohé dieťa,“ zašepkala Eliza. „Predali ťa, ale tvoja matka ťa zachráni.“

Vzala kus papiera a rýchlo napísala:

Drahá pani! Nepovažujte ma za nevďačnú. Počula som, čo vám pán rozprával. Musím zachrániť svoje dieťa! Nech Vás Pán Boh požehná za vašu dobrotu!

Papierik zložila a položila na stôl. Zabalila niečo šatstva a balík si pripevnila o pás. Musela zobudiť malého spáča. Konečne sa jej to podarilo, posadila ho, dala mu do rúk malú hračku a začala ho obliekať.

„Kam ideme, mama?“ spýtal sa Harry.

„Ticho, Harry,“ zašepkala matka. „Nesmieš rozprávať tak hlasno. Zlý pán ťa chce vziať mamičke. Ale mamička ťa zachráni, aby ťa zlý pán nedostal!”

Vzala dieťa na ruky a o chvíľu bola vonku. Bola jasná, zimná noc. Na konci chodby spal starý pes Bruno. Zavrčal, keď sa k nemu priblížila, ale keď spoznal Elizu, stíchol a nasledoval ju. O chvíľu stáli pred chalúpkou strýčka Toma. Eliza zaklopala na okno a teta Chloe prišla otvoriť.

„Preboha, Eliza! Čo sa stalo?“ zvolala, keď ju spoznala.

„Utekám, strýčko Tom a teta Chloe... Odchádzam so svojím dieťaťom. Pán ho predal!“

„Predal?” zvolali Tom a Chloe súčasne.

„Áno, predal,“ zopakovala Eliza. “Na vlastné uši som počula, ako pán hovoril panej, že predal komusi môjho Harryho a vás, strýčko Tom. Zajtra skoro ráno ten človek príde, aby vás odviedol.”

Tom vypočul tieto slová ako vo sne. Potom klesol na stoličku a hlavu zaboril hlboko do dlaní.

„Bože, zmiluj sa nad nami!“ zvolala teta Chloe.

„Nemôžem to uveriť. Veď si nič nespravil, prečo teda?“

„Nie to je preto,“ povedala Eliza. „Pán hovoril, že je veľa dlžný tomu človekovi. Ako náhradu žiadal Harryho a vás. Keby vás nebol predal, vraj by mu ten človek predal celý majetok. Ale ja si nedám odvliecť svoje dieťa. Som v práve a keď nie, Boh mi odpustí tento môj krok. Nemôžem robiť nič iné!“ 

„Počuješ, starký? Prečo rozmýšľaš? Chceš, aby ťa odviedli na juh, kde zomrieš od hladu a práce? Počuješ!? Máš ešte čas! Utekaj s Elizou. Máš cestovný list, môžeš sa voľne pohybovať. Ponáhľaj sa, pripravím ti niektoré veci,” naliehala teta Chloe.

Tom pomaly zdvihol hlavu, pozrel smutne okolo seba a pokojne povedal:

„Nie, ja nepôjdem. Eliza má právo zachrániť seba a svoje dieťa. Ale ja musím vymeniť pána, aby statok ostal. Nech ma predajú! Myslím, že to znesiem ako iní!” Z pŕs sa mu vydral bolestný vzdych. „Bol som vždy verný pánovi a aj zostanem. Bude lepšie, keď pôjdem sám, ako by sme mali ísť všetci. A pán sa iste postará o teba, Chloe, a o deti.”

Priblížil sa k miestu, kde odpočívali tri čierne kučeravé hlavy. Oprel sa o stoličku a zastrel si tvár rukami. Bolo počuť bolestné vzlyky a veľké slzy mu kanuli medzi prstami na zem.

„Ešte niečo vám chcem povedať,“ hovorila Eliza.

„Dnes som sa rozprávala s manželom. Ale vtedy som ešte nevedela o tom, čo sa stane. Aj jeho veľmi trápia a chce utiecť. Povedzte mu, že sa pokúsim dostať sa do Kanady. Pozdravte ho odo mňa a povedzte mu, že keby sme sa viac nestretli...“

Odvrátila sa, aby jej nebolo vidieť do tváre a chrapľavo dodala:

„Povedzte mu, aby ostal vždy dobrý, aby sme sa stretli aspoň v kráľovstve nebeskom. Zavolajte Bruna,“ pripojila, „nech za mnou nejde!”

Ešte niekoľko smutných slov na rozlúčku, slzy a požehnania a Eliza zmizla v tme. Prekvapené a naľakané dieťa držala pevne v náručí. 

Koniec ukážky