Pavilón na piesčinách

Robert Louis Stevenson

Preklad: Lucia Kostiviarová

Obálka: Vytvorené pomocou programu Canva.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-194-7 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-195-4 (MOBI)

Kapitola I.

O tom, ako som sa utáboril v Gradenskom prímorskom lesíku a zbadal som svetlo v pavilóne

Keď som bol mladý, bol som veľký samotár. Hrdo som sa od všetkých držal bokom a na zábavu som si tiež vystačil sám; priznávam, že až kým som nestretol ženu, ktorá sa neskôr stala mojou manželkou a matkou mojich detí, nemal som ani priateľov, ani známych. Len s jedným mužom som mal trochu bližší vzťah. Bol ním vážený R. Northmour z Graden Easteru v Škótsku. Zoznámili sme sa na univerzite a aj napriek tomu, že sme nemali veľa spoločného, a ani sme nemali veľmi blízky vzťah, povahovo sme si boli tak podobní, že nás to k sebe prirodzene ťahalo. Vtedy sme sa považovali za mizantropov, no teraz by som skôr povedal, že sme len boli večne zachmúrení. Cítili sme k sebe akúsi spolupatričnosť, koexistovali sme v našej antisociálnosti. Northmour mal neobyčajne násilnícku povahu, vďaka ktorej vedľa seba sotva zniesol iného človeka. Ja som bol v tomto prípade výnimkou; oceňoval, že som bol zvyčajne potichu a dovolil mi za ním chodiť, kedy sa mi zachcelo. Dalo by sa to nazvať priateľstvom.

Keď Northmour získal titul a ja som sa rozhodol ukončiť štúdium bez neho, pozval ma na dlhú návštevu do Graden Easteru. Vtedy som sa po prvýkrát ocitol v dejisku mojich neskorších dobrodružstiev. Gradenské sídlo stálo v nehostinnej oblasti, asi tri míle od pobrežia Severného mora. Pripomínalo skôr kasárne a bolo postavené na podloží z mäkkého kameňa, čo mal sklon sa v ostrom prímorskom vzduchu drobiť. Vo vnútri bol prievan a vlhko a zvonku vyzeralo napoly rozpadnuté. Pre dvoch mladých mužov bolo nemožné v ňom nájsť akýkoľvek náznak pohodlia. Na severnej strane pozemku, v divočine piesčín a vydúvajúcich sa piesočných previsov, medzi plantážami a morom však stál malý pavilón alebo belvedér, postavený v modernom štýle, ktorý dokonale vyhovoval našim potrebám. A v tejto pustovni sme s Northmourom strávili štyri búrlivé zimné mesiace. Rozprávali sme málo, čítali sme veľa a stretávali sme sa skoro výlučne iba pri jedle. Možno by som tam ostal aj dlhšie, ale jednej marcovej noci sme sa nečakane pohádali, a tak sa nedalo nič robiť a musel som odísť. Pamätám sa, ako sa Northmour rozohnil a ja som na to niečo ostro odpovedal. Nato vyskočil zo stoličky a zaútočil na mňa; nepreháňam, keď tvrdím, že som v tej chvíli musel bojovať o holý život a len tak-tak som ho premohol, lebo, čo sa fyzickej sily týka, sme na tom boli skoro rovnako a jeho navyše akoby vtedy posadol samotný diabol. Na druhý deň ráno sme sa stretli ako zvyčajne, ako keby sa nič nestalo, no aj tak som usúdil, že bude najlepšie sa stiahnuť, a on sa ma ani nepokúsil presviedčať o opaku.

Prešlo deväť rokov, kým som sa do toho kraja vrátil. Cestoval som vtedy s vyklápacím vozom, stanom a varičom, celý deň som kráčal popri voze, prespával som, kde sa dalo, vandrujúc po úpätí hôr alebo na okraji lesov. Verím, že som týmto spôsobom prešiel väčšinu divokých, opustených a neobývaných častí Anglicka a Škótska a keďže som nemal ani priateľov, ani príbuzných, nemusel som sa starať o korešpondenciu, a tak som nemal ani žiadne trvalé sídlo, teda ak nerátame úrad mojich notárov, u ktorých som si dvakrát ročne vyberal príjem. Nesmierne som si tento spôsob života užíval a bol som si istý, že zostarnem niekde v močarinách a napokon umriem v nejakej priekope pri ceste.

Vyhľadával som predovšetkým opustené miesta, na ktorých som mohol táboriť bez toho, aby ma niekto vyrušoval; preto, keď som sa ocitol v rovnakej časti grófstva, som si odrazu spomenul na Pavilón na piesčinách. Tri míle odtiaľ neviedla žiadna väčšia cesta. Najbližšie mesto, v skutočnosti to bola vlastne len rybárska dedina, bolo od neho vzdialené asi šesť či sedem míľ. Tento neúrodný pás krajiny dlhý asi desať míľ a široký od pol míle do troch, lemoval morské pobrežie. Pláž, ktorá predstavovala najjednoduchší prirodzený vstup do tejto oblasti, bola z väčšej časti tvorená pohyblivým pieskom. Vskutku sa dá tvrdiť, že v celom Spojenom kráľovstve neexistovalo lepšie ukryté miesto. Rozhodol som sa teda, že v Graden Easteri strávim týždeň a po dlhom dni putovania som tam dorazil za súmraku v jeden veterný septembrový deň.

Krajinu, ako som už spomínal, tvorili prevažne piesočné kopce a piesčiny – týmto slovom sa v Škótsku označujú časti pobrežného piesku, ktoré sa prestali presúvať spolu s prílivom a odlivom, a teraz už boli takmer úplne obrastené trávou. Pavilón stál na rovnej ploche a za ním, za hájom báz, čo sa pred vetrom skláňali jedna k druhej, sa začínal les; spredu ho pred morom chránili piesočné kopce a záveje. Skalný odkryv vpredu chránil piesok pred morom, a tak toto pobrežie tvorilo akýsi mys medzi dvoma plytkými zálivmi. A hneď za hranicou prílivu skaly taktiež vytvorili ostrovček, rozlohou síce malý, no zato veľmi zaujímavého tvaru. Počas odlivu sa tu často tvorili v celom kraji nechválne známe pohyblivé piesky. Hovorilo sa, že pri pobreží, medzi mysom a ostrovom, dokážu zhltnúť dospelého muža za štyri a pol minúty pravdepodobne však existuje len veľmi málo dôkazov, ktoré by toto tvrdenie potvrdzovali. Dištrikt sa hemžil králikmi a neustále sa ním ozýval zlovestný škrekot čajok. Počas letných mesiacov tento kraj ponúkal pestrý, ba až malebný obraz, no za septembrového súmraku, keď prudký vietor vyháňal vysoké vlny ďaleko na breh, až takmer zaplavili aj plytčiny, toto miesto rozprávalo jedine príbehy mŕtvych námorníkov a lodných nešťastí. Loď bojujúca s vetrom na horizonte a obrovské trosky ďalšej napoly pochované v piesku vo mne tento pocit len umocňovali.

Na pavilóne (dal ho postaviť posledný majiteľ, Northmourov strýko, zvláštny excentrický virtuóz) bolo badať isté známky veku. Mal dve poschodia, bol postavený v talianskom štýle a obklopovala ho záhrada, v ktorej rástlo iba zopár nevzhľadných kvetov. Pavilón so zastretými žalúziami vyzeral nie len opustene, ale priam ako keby doňho nikdy ani nevkročila ľudská noha. Northmour očividne nebol doma; či sa ako obyčajne zašíval v kabíne svojej jachty, alebo sa rozhodol podniknúť jeden zo svojich nevyspytateľných a extravagantných vpádov do sveta vyššej spoločnosti, som, samozrejme, nemal ako zistiť. Miesto sa topilo v atmosfére osamelosti, ktorá znepokojovala dokonca aj takého samotára, akým som bol ja; zavíjajúci vietor v komínoch pripomínal náreky. A tak som sa otočil a tlačiac pred sebou svoj voz, som so zvláštnym pocitom úniku, akoby som sa šiel schovať domov, vstúpil do lesa.

Graden Sea-Wood bol vysadený, aby chránil obrábané polia za ním a bránil rozširovaniu naviateho piesku. Ako ste ním postupovali smerom od pobrežia, bazy postupne nahradili odolné kríky, no všetky dreviny boli zakrpatené, lebo museli neustále bojovať o život; stromy boli zvyknuté sa celé noci kymácať v neľútostných zimných búrkach, ktoré sa často objavovali ešte aj začiatkom jari, listy z nich už v ten deň poletovali po otvorenej pláni a to sa jeseň iba začínala. Vo vnútrozemí sa krajina dvíhala do malého kopca, ktorý spolu s ostrovčekom slúžil ako značka pre námorníkov. Ak bolo vrch vidieť na sever od ostrovčeka, lode sa museli otáčať prudko smerom na východ, aby sa vyhli Graden Ness a Graden Bullers. V nížine pomedzi stromy tiekol potok a keďže ho večne hatili mŕtve listy a naplavená hlina, na viacerých miestach sa vylieval z koryta a vytváral spleť menších stojatých jazierok. Uprostred lesa stálo niekoľko zanedbaných chalúp, ktoré podľa Northmoura kedysi patrili cirkvi a ubytovávali zbožných pustovníkov.

Našiel som si prístrešok, alebo skôr priehlbinu, s prameňom čistej vody, v ktorom som si, keď som to tam trochu očistil od húštia, rozložil svoj stan a založil oheň, aby som si mal na čom uvariť večeru. Koňa som uviazal trochu ďalej v lese, na malej trávnatej čistine. Steny môjho prístrešku nielen kryli svetlo môjho ohňa, ale chránili ma aj pred ostrým, studeným vetrom.

Život, čo som viedol, ma zocelil a naučil ma skromnosti. Nepil som nič iné okrem vody a málokedy som jedol čokoľvek drahšie než ovsenú kašu; potreboval som tiež len veľmi málo spánku, tak málo, že hoci som vstával na svitaní, často som zostával hore dlho do noci a keď to bolo možné, pozoroval som hviezdnu oblohu. Tak sa stalo, že keď som v Graden Sea-Woode zaspal okolo ôsmej večer, vďakabohu som sa zobudil už pred jedenástou, úplne vyspatý a svieži, bez známok vyčerpania. Vstal som a posadil som sa k ohňu, pozoroval som stromy a mraky, rýchlo sa preháňajúce po oblohe a načúval som vetru a vlnám trieštiacim sa o pobrežie, až ma napokon tá nečinnosť unavila, vyšiel som zo svojho úkrytu a pomaly som sa prechádzal po okraji lesa. Mladý mesiac ponorený v hmle slabo osvetľoval moje kroky, jeho svetlo silnelo, čím bližšie som bol k plytčinám. Zároveň sa do mňa však plnou silou začal opierať vietor nesúci so sebou závan mora a zrniečka piesku, až som nakoniec pred ním musel skloniť hlavu.

Keď som ju opäť zdvihol a rozhliadol sa, všimol som si, že v pavilóne sa svieti. Svetlo nezostalo na jednom mieste, ale pohybovalo sa od jedného okna k druhému, ako keby niekto prechádzal jednotlivými apartmánmi s lampou alebo so sviečkou v ruke. Chvíľu som to v šoku pozoroval. Keď som popoludní prišiel, dom bol očividne opustený, a teraz som na vlastné oči videl presný opak. Najprv mi napadlo, že sa doň vlámala skupinka zlodejov a kým ja som tam len tak stál, pravdepodobne sa prehŕňali Northmourovými skrinkami, ktorých bolo veľa a boli celkom dobre zásobené. Ale čo by zlodeji robili v Graden Easteri? Navyše, všetky žalúzie boli zatiahnuté, čo sa tomuto typu ľudí úplne nepodobalo. Muselo sa teda diať niečo iné. Bolo možné, že práve dorazil samotný Northmour a teraz v pavilóne všetko kontroloval a vetral.

Už som spomínal, že medzi nami nikdy nepanovala skutočná náklonnosť, no aj keby som ho mal rád ako brata, tak či tak by som sa s ním nechcel stretnúť, lebo zo všetkého najviac som miloval samotu. S touto myšlienkou som sa zvrtol a utiekol som odtiaľ; nesmierne sa mi uľavilo, keď som sa opäť ocitol v bezpečí pri svojom ohni. Vyhol som sa ľudskej spoločnosti a to znamenalo, že som ešte aspoň jednu noc mohol stráviť v pohodlí. Ráno som sa plánoval buď potichu vytratiť ešte predtým, ako Northmour vstane, alebo sa zastaviť na čo najkratšiu návštevu.

Ráno mi však prišla celá situácia natoľko zábavná, že som celkom zabudol na vlastnú ostýchavosť. Mal som nad Northmourom výhodu, rozhodol som sa preto zosnovať malý kanadský žartík, napriek tomu, že on teda rozhodne nepatril k ľuďom, ktorí by žarty na svoj účet niesli dobre. A tak som sa skryl medzi bazami na okraji lesa, odkiaľ som mal dobrý výhľad na dvere pavilónu a už dopredu som sa smial, akoby sa mi ten vtip už podaril. Žalúzie boli zase zastreté, pamätám sa, že sa mi to vtedy zdalo čudné, a dom s bielymi stenami a zelenými žalúziami vyzeral v rannom svetle elegantne, a zároveň útulne. Čakal som celé hodiny a po Northmourovi stále nebolo ani stopy. Vedel som, že nezvykne vstávať veľmi skoro a ráno sa len poneviera, ale stál som tam skoro do poludnia bez výsledku a napokon som stratil trpezlivosť. Pravdupovediac, pôvodne som sa plánoval naraňajkovať v pavilóne a už ma neprijemne premáhal hlad. Bolo mi zaťažko vzdať sa takej dokonalej príležitosti na vtip, no naliehavejšia potreba zvíťazila, a tak som zo svojho zámeru, hoci nerád, nakoniec predsa len upustil a sklamane som vyšiel z lesa.

Keď som sa priblížil k domu, niečo ma na ňom znepokojilo. Akoby sa od včerajšej noci vôbec nezmenil, pritom ja som očakával, ktovie prečo, že na ňom bude nejakým spôsobom vidno, že je teraz obývaný. Ale nie. Všetky okná boli zastreté, z komínov sa nedymilo a aj predné dvere boli napevno zamknuté. Northmour teda musel vojsť zadným vchodom. To bolo jediné rozumné a logické vysvetlenie, a preto si asi viete predstaviť moje prekvapenie, keď som dom obišiel a našiel zadné dvere podobne nedotknuté. Okamžite som sa opäť priklonil k mojej pôvodnej teórii o zlodejoch a mal som výčitky svedomia, že som proti nim v noci nezasiahol. Preskúmal som všetky okná na prízemí, ale nazdalo sa, že by s nimi niekto manipuloval; skúsil som oba zámky, no aj tie držali pevne. Bolo teda pre mňa záhadou, ako sa zlodeji, ak to vôbec boli zlodeji, mohli dostať dovnútra. Uvažoval som, že asi preliezli po streche kôlne, v ktorej Northmour skladoval svoje fotografické náčinie, a odtiaľ zlodejsky preliezli cez okno buď do pracovne, alebo do mojej bývalej spálne.

Nasledoval som ich domnelý príklad, vyliezol som na strechu a odtiaľ som vyskúšal okenice na oboch oknách. Boli zabezpečené, ja som sa však nevzdával, a trochu nasilu sa mi podarilo jedno z nich otvoriť, pričom som si odrel chrbát ruky. Spomínam si, ako som tam stál a oblizoval tú ranu asi minútu ako pes, a zatiaľ som sa nesústredene díval za seba, na rozľahlé plytčiny a more za nimi, a počas toho som kútikom oka niekoľko míľ smerom na severovýchod zbadal veľký škuner. Potom som otvoril okno a vliezol som dnu.

V dome ma čakalo veľké prekvapenie. Keď som ho celý skontroloval, zistil som, že nikde niet ani stopy po neporiadku, ktorý som očakával. Práve naopak, miestnosti boli nezvyčajne upratané a útulné. Našiel som ohniská pripravené na zapálenie, tri spálne zariadené luxusným vybavením, čo sa ani trochu nepodobalo Northmourovmu vkusu, krčahy plné vody a postele odostlané pre hostí. V jedálni bolo prestreté pre troch a na poličkách v špajze som našiel množstvo mäsových výrobkov, diviny a zeleniny. Očividne niekto očakával hostí, ale prečo, keď Northmour neznášal spoločnosť? A navyše, prečo bolo potrebné dom pripravovať tak potajomky uprostred noci? A prečo boli okná zastreté a dvere zamknuté?

Zahladil som všetky stopy po svojej návšteve a vyliezol som naspäť von oknom, vážny a znepokojený.

Škuner bol stále na tom istom mieste a na okamih mi napadlo, či by to nemohol byť Red Earl a či by sa na ňom nemohol plaviť domov majiteľ pavilónu aj so svojimi hosťami. No prova lode bola otočená opačným smerom.

Koniec ukážky