Nami-ko San

Kendžiró Tokutomi

Skrátené vydanie bolo digitalizované z časopisu Nový svet z roku 1939. Občianskemu združeniu sa s použitím všetkých dostupných informácií nepodarilo identifikovať prekladateľa a upravovateľa textu.

Opravy: Zuzana Behunová a Lucia Kostiviarová

Obálka bola spracovaná v programe Canva.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-198-5 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-199-2 (MOBI)

I

Bola jar. Príroda sa obliekala do tisícov odtieňov sviežej zelene a svoj nový plášť vyšívala miliónmi pôvabných kvetov. Od mora povievali teplý vánok. Kmásali ľudí, akoby chceli vyskúšať silu človeka, strapatili každý jeden vlas, akoby sa chceli presvedčiť, nakoľko je kto trpezlivý. A keď nestačili všetku svoju energiu vybiť dolu, vzniesli sa do výšky a preháňali a pretrhávali tam veľké i malé mraky. Až večer, keď sa zem aj nebo zahalili do temného šera a ľudia zašli do svojich príbytkov, odišli vetríky unaveným krokom do hôr, zahniezdili sa tam do vetvičiek stromov a šepkali im smutné i veselé príbehy o ľuďoch a krajoch.

Jar bola teplá a príjemná.

Nami-ko San sedela na terase hotela v kúpeľoch Ikao; pozorovala, ako vietor rozháňa mraky po oblohe, ako slnko zapadá za obzor a všade vôkol sa rozhosťuje šero.

Účes marumage prezrádza, že Nami-ko San je vydatá, a dá sa usudzovať, že je aj šťastná, lebo jej hlboké a pokojné oči hľadia dlho, predlho do diaľky, akoby nič nevideli a akoby sa len pohrávali s čímsi tušeným, vymysleným. Mäkké hodvábne kimono striebristej farby jej splývavo prilieha k telu, štíhlemu ako bambus, a jej tvár je tak jednoducho až detsky krásna, veď Nami-ko San prežíva len svoju osemnástu jar.

V tmavnúcej izbe sa pri balkóne otvorili dvere a vošla stará slúžka Iku.

„Milostivá slečna, ale no, stále zabúdam. Milostivá pani, nesiem list. A akože sa tu už zotmelo. Ani vás nevidím. Kdeže ste, milostivá pani?“

„Tu, Iku,“ ozvala sa Nami-ko San z balkóna.

„Joj, je už tak neskoro a ešte ste vonku. Chytro poďte dnu, lebo prechladnete. A pán barón tu ešte nie je?“

„Ešte neprišiel,“ odvetila Nami-ko San, vstupujúc do izby. „Neviem, prečo ešte stále neprišiel. Bude treba poslať niekoho k bráne. Hneď to urob, Iku.“

„Áno, áno, hneď tam pošlem sluhu, len čo rozsvietim, milostivá pani.“

Zažala lampu a Nami-ko San nedočkavo siahla po liste.

„Od otecka, je od otecka,“ zvolala radostne, „už aby tu bol Takeo! Prečo je dnes preč tak dlho?“

„To je od nášho pána? Čo len píše? Nestalo sa nič, myslím, nijaké nešťastie, však? A pán píše určite aj niečo na zasmiatie? To on rád robieva.“

Kým sa stará slúžka nezastaviteľne rozhovorila, tmoliac sa sem a tam po izbe, Nami-ko San sa pohrúžila do čítania listu.

„Je tu zima. Aký je to len rozdiel od Tokia.“

Nami-ko San zatiaľ prečítala list, zvinula dlhý, popísaný zvitok a strčila ho do obálky.

„Je ti zima, Iku? Veď je ešte len máj a sme v horách. Aj otecko si na teba spomenul; máš sa teplo obliekať a dávať si na seba pozor, aby sa ti nevrátili staré reumatické bolesti.“

„Pán bol vždy taký láskavý, vždy sa o každého tak staral. Hlavne vy si na seba dávajte pozor, moja drahá pani Nami-ko. Veď viete, že ste jeho miláčikom.“

Iku sa medzitým priblížila k svojej mladej pani a začala jemnými dotykmi upravovať akési neviditeľné nedokonalosti na jej bezchybnom marumage a neúnavne pri tom rozprávala: „Ako vám len ten účes pristane! A tváričku máte stále ako dievčatko. Ako nám len ten čas uteká. Len nedávno som vás nosila na rukách a učila vás hovoriť „mama“.“

„Ach, moja drahá mama,“ zavzlykala Nami-ko San a nežne si položila hlavu na rameno svojej slúžky.

„Ale nie, nie, moja drahá Nami-ko San,“ povedala Iku a hladkala líce mladej panej, sama pritom vzlykajúc.

„Vidíte, ja, bláznivá, len táram a táram, až vás zarmútim. Ale veď som už stará, odpusťte mi to. Moja drahá pani, museli ste v detstve prežiť taký veľký zármutok a vaša mamička sa nedožila tohto veľkého šťastia... A už navždy budete tak šťastná, váš život bude vždy tak krásny. Máte tak nežného, dobrého muža...“

„Pán barón sa vrátil,“ ohlásili práve zdola od schodov.

Nami-ko San už stála v otvorených dverách a príchodziemu radostne hľadela v ústrety.

„Tu som, Nami-ko San. Hneď idem hore,“ volal na ňu zdola mladý, asi dvadsaťtriročný muž v európskom obleku.

Ale Nami-ko San zbehla rýchlo dolu schodmi a stála pri svojom mužovi skôr, ako ten stihol vziať z ruky sprevádzajúceho sluhu pár nádherných azaliek.

Pery a oči mladej panej hovorili o veľkej radosti, ktorú jej urobili kvety, a predovšetkým príchod jej manžela.

Iku, ktorá medzitým tiež zišla za svojou paňou dolu, vzala kvety do náručia, rozplývajúc sa nad ich krásou a odniesla ich nahor do izby. Celou cestou po schodoch táto dobrá starena bľabotala čosi o láske a kráse. Prihovorila sa im až z hora, keď si bola takmer istá, že mladí manželia si už vymenili nežný pozdrav na uvítanie: „Pán barón, váš kúpeľ je pripravený.“

„Dobre, Iku, hneď idem do vody,“ odvetil mladý muž.

Nami-ko San vyšla zasa nahor do izby.

„Pán barón je vždy tak čulý, vždy v dobrej nálade, vždy veselý. Azda sú všetci námorní dôstojníci takí, však, milostivá pani?“

Nami-ko San sa obzrela na slúžku, idúcu za ňou a nič nepovedala. Nepovedala nič, ale jej oči a úsmev prezradili mnoho. Vraveli, že má plnú dušu šťastia a srdce prekypujúce vďačnosťou za toľké šťastie.

Iku pripravovala večeru a stále si čosi bľabotala, lebo jej duša tiež prekypovala a bolo treba dať jej myšlienkam voľný priechod. Nami-ko San zatiaľ hľadala čosi v skrini a zdalo sa, že práve našla, čo chcela, keď sa za dverami ozvali ťažké kroky. Potom sa dvere prudko otvorili a vošiel mladý muž, zahalený do županu.

„Tak, to ma osviežilo,“ povzdychol si.

„A ako rýchlo sa náš pán vykúpe,“ čudovala sa Iku.

„Muž a k tomu ešte aj vojak sa nekúpe tak dlho ako vy, ženy, to predsa vieš, Iku,“ zasmial sa Takeo veselo a rýchlo si obliekol biele kimono, ktoré mu podávala Nami-ko San. Potom si sadol na podušku a šúchal si obidvoma rukami svoje plné, červené líca. Nakrátko ostrihané tvrdé vlasy mu trčali okolo guľatej lebky do výšky. Tvár mal od slnka silne opálenú a červenú ako zrelé jablko. Krátko pristrihnuté fúzy sa mu vinuli nad plnými perami ako čierna húsenica a ku kráse mu nijako nepridávali. Len temno žiariace oči, čo sa pozerali na svet s tak nevinnou prostotou a úprimnosťou, mu okamžite získavali sympatie všetkých dobrých ľudí.

„Pozri, drahý, prišiel list od otecka.“

Nami-ko San si sadla na podušku vedľa muža ľahko ako motýlik a podávala mu zvitok popísaný krásnou kaligrafiou.

„Otec píše vždy tak žartovne, akoby ho človek počul hovoriť,“ smial sa Takeo veselo, keď po liste preletel zrakom a zase ho zroloval.

„Ale vieš, Nami-ko San, že som hrozne hladný? Ako si na tom s večerou, Iku? Na obed som veľmi málo jedol a pri tom som celý deň chodil po horách.“

„Hneď, hneď sa idem pozrieť do kuchyne,“ a Iku utekala dolu.

„Dnes to bolo krásne, Nami-ko San; škoda, že si nebola so mnou,“ začal Takeo San, privinul si mladú manželku nežne k sebe a hladil ju po tvári. „Vystúpil som na horu Soma a pokračoval som až na Fatatsu Take.“

„Až tak ďaleko si bol?“ žasla Nami-ko San, hľadiac na muža s detským obdivom.

„Áno, drahá. A z vrcholu Somy bol prekrásny výhľad na kraj. Ľutoval som, že nie si pri mne, a nemôžeš všetku tú krásu prežívať so mnou. Bolo dnes tak jasno, že bolo krásne vidieť vrchy Nikka a Ašia, a len si pomysli: na ďalekom obzore sa črtal aj biely vrchol posvätnej Fudžijamy.“

„Ach, teda šťastné znamenie.“

„No a či ma tu nečakalo moje šťastie?“

Nami-ko San sa v silnom objatí mladého muža zachvela blahom.

„Tu je večera,“ ohlasovala Iku, vstupujúc do izby. A za ňou išli dve slúžky, ktoré prinášali krásne lakované stolčeky, na ktorých bolo plno drobných misiek so škridličkami. Samotná Iku niesla guľatú, čierno lakovanú debničku s teplou ryžou.

Takeo a Nami-ko odstránili škridle zo svojich misiek a po izbe sa rozšírila príjemná vôňa pečenej ryby.

„Tai?“ zaradoval sa Takeo San.

„Áno,“ usmievala sa Iku, „veď tu už vedia, že pán má tai zo všetkých rýb najradšej.“

Obidve ženy potom s radosťou pozorovali, ako si Takeo San pochutnáva. Kým sa Nami-ko San pohrávala s trochou ryže, Takeo San jej zjedol celú hŕbu.

„Ďakujem, už dosť,“ povedal s úsmevom, keď mu Iku chcela ešte pridať.

„Pán bol naozaj veľmi hladný,“ povedala Iku s úsmevom, zbierajúc zo stolčeka prázdne misky.

„Veď sa dnes aj nachodil,“ povedala Nami-ko San, akoby ho obhajovala. „Počula si, Iku, že bol až na vrchole Somy a prešiel až na Fatatsu-Take?“

„Jaj, to asi pán musí byť unavený?“

„Och, teraz mi je už celkom dobre,“ smial sa Takeo San. „Len ľutujem, že sa do mňa nevtelila duša básnika Hitomaru. Ako by som teraz písal básne!“

„Rada by som tam aspoň raz išla s tebou,“ zatúžila Nami-ko San.

„Ty, moja milá Nami-ko San? Keby si ty vyšla na Somu, museli by ťa vyznamenať rádom Orla, ktorý dostávajú vojaci za výkony zvláštnej, mimoriadnej smelosti. Ani ja som ešte nikdy nešiel takou strmou cestou ako dnes. Sú tam aj také miesta, kde sa treba štverať po reťaziach. Pravda, pre mňa to nič nie je. Vo vojenskej škole v Yedažime sme museli veľa trénovať lezenie, lebo sa často musíme šplhať na vysoký lodný stožiar. Ale ty, moja drahá Nami-ko San? Tvoja nežná nožička sa azda ešte ani tokijskej pôdy nedotkla. Ak aj vyjdeš von, ideš len v kurume.“

„Ale veď som v škole mala aj telocvik!“

„Ach, tie hodiny telocviku v zemianskej dievčenskej škole v Tokiu. Myslím, že tie za veľa nestoja, sú iba ak na zábavu. Zahrali ste sa, trochu ste zakývali vejármi, zamávali ste rukávmi svojich kimon a to vraj bol telocvik, ako mi povedali.“ Takeo San sa schuti zasmial.

„Ale, Takeo San, nemal by si sa mi tak posmievať,“ hnevala sa naoko Nami-ko San.

„No nič, nevadí,“ upokojoval ju Takeo. „Však mne sa tam vtedy niečo tiež veľmi páčilo. Uhádla by si čo? Vieš, vedľa Yamakiho dcéry tam stálo krásne dievča vo fialovom kimone; husté vlasy jej splývali na chrbát, a keď tancovala, poletovali za ňou sem a tam. A ona len tancovala a tancovala a návštevníka si ani nevšimla. Vieš, kto to bol? Nebola to náhodou Nami-ko San? Však to bola ona?“

„Ale, Takeo San, čo to hovoríš? A ty poznáš Yamakiho dcéru?“

„Poznám. Môj otec jej otca vždy nejako podporoval. A Yamaki k nám ešte aj teraz chodieva. Ale, Nami-ko San, prečo si zrazu tak tichá a nehybná?“

„Keď ty vravíš...“

„Ale, ale, vy by ste sa hneď pohádali, a to sa nesmie,“ Iku, s úsmevom sa zapojila do rozhovoru, zatiaľ čo na stolčeku rozkladala bezuché šáločky na čaj. „Aha, čaj je pripravený. Nami-ko San, nalejte nášmu pánovi.“

„Áno, Nami-ko San, nehnevaj sa a daj mi čaju, prosím ťa.“

Tvár Nami-ko San sa vyjasnila a obradným spôsobom s precíznosťou umelca pripravila svojmu mužovi čaj.

Koniec ukážky