Ríša mravcov

H.G.Wells

Preklad: Igor Čonka

Úpravy:Lucia Kostiviarová

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

ISBN 978-80-8263-192-3 (EPUB)

ISBN 978-80-8263-193-0 (MOBI)

Ríša mravcov

I.

Keď kapitán Gerilleau dostal rozkaz, aby sa so svojím novým delovým člnom Benjamin Constant vydal do Badamy na ramene Guaramadema taktiež zvanom Batemo a pomohol tam obyvateľom s nákazou mravcami, podozrieval miestne úrady z hlúpych vtipov. Jeho povýšenie bolo totiž romantické a nezvyčajné, v celom procese zohrala úlohu náklonnosť prominentnej brazílskej dámy a kapitánove oči, a noviny Diario a O Futuro sa k jeho povýšeniu vyjadrovali až žalostne znevažujúco. Cítil, že toto zadanie im poskytuje ďalšiu zámienku na poníženie.

Bol Kreol, jeho predstava o etikete a disciplíne bola čistokrvne portugalská, zdvôveril sa len Holroydovi, inžinierovi z Lancashiru, ktorý prišiel s novou loďou, a urobil to iba preto, aby sa precvičil v angličtine – jeho hlásky „th“ boli značne neisté.

„Ide im o to,“ povedal, „aby ma zosmiešnili! Čo sa dá robiť proti mravcom? Prídu, odídu."

„Hovorí sa,“ povedal Holroyd, „že títo neodchádzajú. Ten chlapík, o ktorom ste spomínali, že je Sambo..."

„Zambo; to je miešanec.“

„Sambo. Hovoril, že ľudia utekajú!“

Kapitán chvíľu rozčúlene fajčil. „Takéto veci sa predsa stávajú,“ povedal nakoniec. „Ako sa to volá? Mor mravcov a podobné veci, ktoré Boh dopustí. V Trinidade bola nákaza – malé mravce, čo ničia listy. Všade na pomarančovníkoch, na všetkých mangovníkoch! Vari na tom záleží? Inokedy prichádzajú do domov armády mravcov – bojové mravce; iný druh. Vy odídete a oni vyčistia dom. Potom sa vrátite a dom je čistý, ako nový! Žiadne šváby, žiadne blchy, žiadne vši.“

„Ten Sambo,“ povedal Holroyd, „tvrdí, že je to iný druh mravcov.“

Kapitán pokrčil plecami, potichu zúril a venoval sa cigarete.

Potom tú tému znova otvoril. „Môj drahý ‘Olroyd, čo si počnem s tými pekelnými mravcami?“

Kapitán sa zamyslel. „Je to smiešne,“ povedal. Ale popoludní si obliekol slávnostnú uniformu a išiel na breh a jeho kufre, batožina a následne aj on sa opäť vrátili na loď. Na palube sedel Holroyd vo večernom chládku, hĺbavo fajčil a žasol nad Brazíliou. Mali za sebou šesť dní plavby po Amazonke, niekoľko stoviek míľ od oceánu, a na východ a západ od neho sa ako more rozprestieral horizont a na juhu nebolo nič, len ostrov s piesočnými brehmi a niekoľkými chumáčmi krovín. Voda neustále tiekla ďalej, hustá od špiny, obývaná krokodílmi a vznášajúcimi sa vtákmi a napájaná z akéhosi nevyčerpateľného zdroja; a jej prázdnota, jej bezhlavé prúdenie mu napĺňalo dušu. Mesto Alemquer so skromným kostolom, slamenými búdami namiesto domov a vyblednutými ruinami z dávnejších čias sa zdalo byť v tejto divočine prírody stratenou drobnosťou, drobným peniazom, čo spadol na Saharu. Bol to mladý muž, po prvý krát videl trópy, prišiel priamo z Anglicka, kde je príroda oplotená, okopávaná a odvodnená do dokonalej poddajnosti, a zrazu zistil, aký je človek bezvýznamný. Šesť dní sa plavili od mora nefrekventovanými vodnými kanálmi, kde bol človek rovnako vzácny ako zriedkavý motýľ. Jeden deň ste mohli vidieť kanoe, druhý deň vzdialenú usadlosť, ďalší deň ste už nevideli žiadneho človeka. Začal chápať, že človek je v skutočnosti vzácny druh živočícha, ktorý má na tejto zemi len neistú pozíciu.

S pribúdajúcimi dňami to vnímal čoraz jasnejšie a v spoločnosti tohto pozoruhodného veliteľa, ktorý vládol jedným veľkým delom a mal zakázané plytvať muníciou, sa vydal na kľukatú cestu k Batemu. Holroyd sa usilovne učil po španielsky, ale stále sa ešte nachádzal v prítomnom čase a učil sa podstatné mená a jediným človekom, ktorý ako-tak rozumel po anglicky, bol černošský kurič, ktorý sa však vo všetkom plietol. Druhým veliteľom bol Portugalec da Cunha, ktorý hovoril po francúzsky, ale bol to iný druh francúzštiny než ten, čo sa Holroyd naučil v Southporte, a ich komunikácia sa obmedzovala na zdvorilostnú konverzáciu a jednoduché poznámky o počasí. A počasie, ako všetko v tomto úžasnom novom svete, ani počasie v sebe nenieslo ľudský prvok, každú noc bolo horúco a cez deň bolo dusno, vzduch bol ako para, dokonca aj vietor bol ako para páchnuca rozkladajúcou sa vegetáciou; aligátory a čudné vtáky, muchy rôznych druhov a veľkostí, chrobáky, mravce, hady a opice sa čudovali, čo robí človek v ovzduší, ktoré sa netešilo zo slnečného svitu a nepoznalo nočný chlad. Nosiť oblečenie bolo neznesiteľné, ale odhodiť ho by znamenalo vo dne sa spáliť a v noci vystavovať komárom ešte viac miesta; ísť vo dne na palubu znamenalo nechať sa oslepiť od slnka a zostať v podpalubí znamenalo dusiť sa. A cez deň prileteli akési muchy, nesmierne šikovné a obťažujúce človeka okolo zápästí a členkov. Kapitán Gerilleau, ktorý bol Holroydovým jediným rozptýlením od týchto fyzických útrap, sa vypracoval na neuveriteľne nudného človeka, ktorý deň čo deň rozprával jednoduché príbehy o svojich láskach a anonymných ženách, akoby odriekal ruženec. Občas navrhol poľovačku, a tak strieľali na aligátory, a vo vzácnych prípadoch prišli k ľudským osadám v pustatine stromov a zostali tam asi deň, popíjali a vysedávali a raz v noci tancovali s kreolskými dievčatami, ktorým Holroydove chabé znalosti španielčiny, bez minulého či budúceho času, bohato stačili. Boli to však iba presvitajúce záblesky v dlhom sivom prúde rieky, po ktorej sa rútili pulzujúce motory. Isté slobodné pohanské božstvo v podobe polobožského muža usporiadalo na prove a pravdepodobne aj na korme podmanivý ceremoniál.

Ale Gerilleau sa o mravcoch dozvedel všeličo, ďalšie a ďalšie veci, na tom či onom mieste, kde sa zastavili, a jeho misia ho postupne začala zaujímať.

„Je to nový druh mravcov,“ povedal. „Musíme byť – ako sa to volá? – entomológovia? Veľké. Päť centimetrov! Niektoré väčšie! Je to smiešne. Sme ako opice – poslali nás zbierať hmyz... Ale oni rozožierajú krajinu.“

Rozhorčene vybuchol. „Predpokladajme, že zrazu nastanú komplikácie vo vzťahu k Európe. Som tu – čoskoro budeme nad Rio Negro – a moje zbrane zbytočné!"

Ošetril si koleno a zamyslel sa.

„Ľudia, čo boli na tancovačke, sem prišli z ďaleka. Prišli o všetko, čo mali. V jedno popoludnie do ich domu vnikli mravce. Všetci vybehli von. Viete, keď prídu mravce, všetci musia vybehnúť von a mravce prelezú celý dom. Keby ste tam zostali, zožerú vás. Chápete? No a potom sa vrátia a povedia: ,Mravce zmizli.ʼ... Ale mravce nezmizli. Pokúsili sa vojsť dovnútra – syn vošiel dovnútra. Mravce sa bijú.“

„Mravce sa naňho vrhli?“

„Poštípu ho. Potom znova vybehne von – kričí a uteká. Beží okolo týchto ľudí k rieke. Chápete? Vlezie do vody a utopí mravce – áno.“ Gerilleau sa odmlčal, svojimi vodnatými očami sa na chvíľu priblížil k Holroydovej tvári a hánkami mu poklepal po kolene. „V noci zomrie, akoby ho poštípal had.“

„Otrávili ho... mravce?“

„Ktovie?“ Gerilleau pokrčil plecami. „Možno ho veľmi poštípali... Keď som nastúpil do tejto služby, nastúpil som, aby som bojoval s mužmi. Tieto veci, tieto mravce, prichádzajú a odchádzajú. To nie je práca pre chlapov."

Potom sa často rozprával s Holroydom o mravcoch, a kedykoľvek sa náhodou v tej pustatine vody, slnka a vzdialených stromov stretli s nejakou stopou po ľuďoch, Holroydova zlepšujúca sa znalosť jazyka mu umožnila rozpoznať spevavé slovo Saüba, ktoré stále viac prevládalo.

Mravce sa mu zdali čoraz zaujímavejšie a čím viac sa k nim blížil, tým zaujímavejšími sa stávali. Gerilleau sa takmer odrazu vzdal svojich starých tém a portugalský poručík sa stal účastníkom rozhovoru; vedel čosi o mravcoch, ktoré rozrezávajú listy, a rozšíril tým jeho poznatky. Gerilleau občas Holroydovi tlmočil, čo sa mu podarilo zistiť. Rozprával o malých robotníkoch, ktorí sa roja a bojujú, a o veľkých robotníkoch, ktorí velia a vládnu, a o tom, ako sa tí druhí vždy plazia po krku a ako z ich uhryznutia tečie krv. Rozprával, ako rozrezávajú lístie a prespávajú na hubách a ako ich hniezda v Caracase majú niekedy aj sto metrov. Dva dni strávili títo traja muži sporom o to, či majú mravce oči. Na druhý deň popoludní sa nebezpečne rozohnili a Holroyd zachránil situáciu tým, že sa vydal na breh v člne, aby nejaké mravce chytil a presvedčil sa. Chytil rôzne exempláre a vrátil sa a niektoré mali oči a niektoré nie. Tiež sa hádali, či mravce hryzú alebo štípu.

„Tieto mravce,“ povedal Gerilleau po tom, čo zozbieral informácie na ranči, „majú veľké oči. Nebehajú po svete poslepiačky – nie ako väčšina mravcov. Nie! Zaliezajú do kútov a sledujú, čo robíte.“

„A štípu?“ spýtal sa Holroyd.

„Áno, štípu. V žihadle majú jed." Zamyslel sa. „Nechápem, čo môžu ľudia proti týmto mravcom urobiť. Prichádzajú a odchádzajú.“

„Ale tieto neodchádzajú.“

„Nakoniec odídu,“ povedal Gerilleau.

Za Tamandu sa tiahlo osemdesiat míľ dlhé rovinaté pobrežie bez akéhokoľvek obyvateľstva, potom človek prišiel k sútoku hlavného koryta rieky a ramena Batemo ako k veľkému jazeru, a za ním sa približoval prales a nakoniec dospeli až tesne k nemu. Ráz koryta sa zmenil, hojne sa tu vyskytovali zátarasy a Benjamin Constant v tú noc kotvil na lane, v samom tieni tmavých stromov. Prvýkrát po mnohých dňoch nastalo chvíľkové ochladenie a Holroyd s Gerilleauom sedeli do noci, fajčili cigary a užívali si ten príjemný pocit. Gerilleau mal plnú hlavu mravcov a toho, čo robia. Nakoniec sa rozhodol ísť spať a ľahol si na matrac na palube, bol z neho beznádejne zmätený človek a keď sa už zdalo, že spí, zúfalo sa spýtal: „Čo sa dá robiť s mravcami...? Celá tá vec je nezmysel."

Holroyd si škriabal doštípané zápästia a osamote uvažoval.

Sedel na zábradlí a počúval drobné zmeny v Gerilleauovom dychu, kým nezaspal, a potom ho vlnenie a kľukatenie prúdu pohltilo a prinavrátilo mu ten pocit nesmiernosti, ktorý v ňom rástol od chvíle, keď prvýkrát opustil Para a vydal sa proti prúdu rieky. Na monitore svietilo len jedno malé svetlo, spočiatku bolo počuť rozhovor a potom ticho. Jeho oči prechádzali od matných čiernych obrysov strednej časti delovej lode smerom k brehu, k čiernym ohromujúcim tajomstvám lesa, sem-tam osvetleným svetluškou a nikdy neutíchajúcim šumom neznámych a záhadných pohybov...

Udivovala a trápila ho práve tá neľudská nesmiernosť tejto krajiny. Vedel, že obloha je prázdna a hviezdy sú len škvrny v neuveriteľnej rozľahlosti vesmíru; vedel, že oceán je obrovský a neskrotný, v Anglicku si však o tejto krajine začal myslieť, že patrí človeku. A v Anglicku skutočne patrí človeku, divočina je tam trpená, rastie v prenájme, všade vládnu cesty, ploty a absolútna bezpečnosť. Aj v atlase je táto krajina vlastníctvom človeka a celá je zafarbená, aby bolo jasné, že si na ňu robí nárok – v priamom kontraste k univerzálnej nezávislej modrej farbe mora. Považoval za samozrejmé, že príde deň, keď v krajine všade zavládne orba a kultúra, električky a dobré cesty, usporiadaná bezpečnosť. Teraz však o tom pochyboval.

Tento prales bol nekonečný, pôsobil dojmom neporaziteľnosti a človek sa zdal byť nanajvýš sporadickým neistým narušiteľom. Človek prechádzal celé míle obklopený tichým, mlčanlivým bojom obrovských stromov, dusivých plaziviek a prenikavých kvetov o prežitie, všade aligátor, korytnačka a nekonečné množstvo rôznych druhov vtákov a hmyzu, ktoré tu boli ako doma, a zdalo sa, že ich odtiaľto nič nemôže vyhnať – ale človek, človek nanajvýš vládol na nedobrovoľne vytvorených čistinkách, bojoval s burinou, so zverou a hmyzom o aspoň trochu životného priestoru, stával sa obeťou hada a šelmy, hmyzu a horúčky a zakrátko bol zahnaný späť. Na mnohých miestach pozdĺž rieky bol očividne zatlačený na ústup, ten alebo onen opustený potok si zachoval meno casa a tu a tam túto lekciu umocnili ruiny bielych múrov a rozbitá veža. Puma a jaguár tu boli väčšími pánmi...

Kto bol teda skutočným pánom?

Na niekoľkých míľach tohto pralesa musí byť viac mravcov ako je ľudí na celom svete! To prišlo Holroydovi ako úplne nová myšlienka. Za niekoľko tisíc rokov sa ľudia dostali z barbarstva na taký stupeň civilizácie, že sa cítili byť vládcami budúcnosti a pánmi zeme! Ale čo bránilo mravcom, aby sa tiež vyvinuli? Mravce, ktoré človek poznal, žili v malých spoločenstvách niekoľkých tisícok jedincov, nevyvíjali žiadne spoločné úsilie na dobytie väčšieho sveta. Ale predsa mali jazyk, mali inteligenciu! Prečo by sa veci mali zastaviť na tomto stupni, ak sa ľudia nezastavili na stupni barbarstva? Predpokladajme, že by si v súčasnosti mravce začali uchovávať vedomosti, tak ako to robili ľudia prostredníctvom kníh a záznamov, používať zbrane, vytvárať veľké ríše, viesť plánovanú a organizovanú vojnu?

Spomenul si na fakty, čo Gerilleau zozbieral o mravcoch, ku ktorým sa blížili. Používali jed podobný hadiemu. Poslúchali ešte výraznejších vodcov než mravce, čo režú listy. Boli mäsožravé a tam, kam prišli, tam aj zostali...

Les bol veľmi nehybný. Voda neprestajne narážala do boku lode. Okolo lampáša nad jeho hlavou bezhlučne vírili prízračné mole.

Gerilleau sa v tme pohol a vzdychol si. „Čo sa dá robiť?“ zamrmlal, prevrátil sa a opäť sa nehýbal.

Holroyda vytrhlo z myšlienok, ktoré sa začali otáčať zlovestným smerom, bzučanie komára.

Koniec ukážky