Cathy Maxwell

THE BRIDE SAYS maybe

The Brides of Wishmore

Copyright © Cathy Maxwell, Inc., 2014

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-396-3

Pro moji přítelkyni

Kim Adamsovou Lowovou.

Jsem bohatá, pokud jde o přátele.

Prolog

Annefield, údolí řeky Tay,
Skotsko 8. února 1807

Když je člověku dvanáct, celý svět je omezen na to, co lze vidět a čeho se lze dotknout – a slovo jako láska nic neznamená.

Lady Tara Davidsonová netušila, že jednou si její nevlastní sestra lady Aileen bude přát opustit Annefield. Byl to jejich domov – a podle Tary dobrý.

Aileen však odjela. Odcestovala s jejich otcem do Londýna, aby ji představili na královském dvoře a uvedli do společnosti.

Byla pryč, aby našla lásku, neboť to Aileen chtěla… a Taru nechali doma.

Její sestra se o ni jako jediná z rodiny starala. Měla služebnictvo. Paní Watsonová a Ingold na ni sice vždy dohlíželi a měla soukromé učitele, ale Aileen byla pokrevní příbuzná.

Co teď bude Tara dělat?

Už nebudou o večerech číst nahlas Shakespearovy hry. Už si nebudou svěřovat tajemství ani jí starší sestra, kterou tolik miluje, nebude dávat rady.

„Nyní ti to možná připadá zdrcující, avšak jednou budeš chtít udělat to co já,“ pravila Aileen. „I když to znamená, že opustíš lidi, na nichž ti záleží.“

Tara nevěřila, že by to mohla být pravda. Nikdy by neopustila nikoho, jehož zbožňovala tolik jako Aileen.

Aileen přivinula Taru k sobě. „Prosím starej se o Folly.“

„Na té hloupé klisně budu jezdit každý den.“

„Děkuji. A, Taro, uvidíme se brzo.“ Aileen ji pevně objala a svižným krokem odešla.

Tara sledovala, jak se kočár rozjel. Byla zvyklá vídat otce odjíždět. V Annefieldu stěží dokázal vydržet čtyři dny.

Raději trávil čas se svými londýnskými přáteli než s dcerami. Nevadilo jí to, dokud s sebou neodvezl jedinou osobu, které Tara věřila.

Připadala si osamělá. Byla sklíčená a modlila se, aby Aileen změnila názor a vrátila se. To se ovšem nestalo.

Konečně se rozhodla, že půjde do stájí utěšit další stvoření v Annefieldu, jemuž musí Aileen chybět tak moc jako jí – klisnu Folly. Svůj slib, že na ní bude jezdit každý den, neporuší.

Old Dickie, hlavní podkoní, ji pozdravil. Hovořil s chlapcem jejího věku. Patrně to byl nový stájník.

„Jedete na projížďku?“ zeptal se Old Dickie.

„Moje sestra chce, abych udržovala Folly v dobré formě, než se vrátí.“

„To je dobře. Tohle je nový stájník. Ruary, představuji ti tvoji nejmladší paní, lady Taru Davidsonovou.“

Hoch se styděl. Sundal si čepici. Vlasy měl černé jako havraní peří. Zíral do země a uklonil se.

„Kam vyrazíte, mylady?“ zeptal se Old Dickie.

„K řece,“ odvětila.

„Ruary, pro mylady osedlej Folly v prvním stání a sobě Jestera. Pojedeš s lady Tarou. Dávej na ni pozor a příliš se k ní nepřibližuj.“

„Ano, pane.“ Krátce nato seděla Tara na Folly a opouštěla dvůr. Chlapec na Jesterovi se za ní držel v uctivé vzdálenosti.

Při vyjížďce Taru obvykle někdo doprovázel. Často to bývala Aileen, avšak teď ji pravděpodobně vystřídá tento chlapec. Nepodíval se na ni. Pobídla Folly do klusu a pokračovala po příjezdové cestě. Ruary ji následoval.

Jakmile se ocitli z dohledu domu, Tara se k němu otočila. „Chceš závodit?“

Teď upoutala jeho pozornost.

Překvapeně vzhlédl a Taru zaujaly jeho rysy. Nad pronikavě modrýma očima se klenulo silné obočí. Až vyroste, bude vysoký. Paže a nohy měl příliš dlouhé, ale jednou budou svalnaté – stejně jako lidé ujistili ji, že ona bude oplývat žádoucími křivkami a vlastnostmi. Teď však byla hubená a nejšťastnější byla na koni.

„Nevím, jestli bychom měli, mylady,“ odpověděl. „Možná to není rozumné.“

„Pche, poseroutko,“ odsekla Tara a zabořila paty do slabin klisny.

Folly bez otálení vyrazila vpřed. Patrně se potřebovala proběhnout.

Tara zaslechla dusot a ohlédla se. Vzápětí ji Jester dohnal. Ruary se smál. Užíval si to stejně jako ona.

Společně přeskočili několik kamenných zídek a tryskem se hnali přes pole, dokud unaveni nezpomalili do kroku – a Tara si uvědomila, že zapomněla na své problémy.

Navíc Ruary nebyl jako ostatní stájníci. Byl inteligentní a bystrý. To odpoledne si Tara našla přítele.

A jak se to často stává, přátelství přeroste v lásku.

Navzdory rozdílnému společenskému postavení se pro ni Ruary stal velice důležitým. Zaplnil prázdnotu, kterou zanechal Aileenin odjezd a její následný sňatek s mužem v dalekém Londýně. Tara si neuměla představit sebe samu s jiným mužem.

A potom jednoho dne pro ni nechal otec poslat z Londýna.

Týž den se rozhodla. Stejně jako dříve její sestra vyměnila domov za neznámý kultivovaný svět Londýna. Učinila tak ze zvědavosti a z mladické touhy vidět, co se nachází za hranicemi Vysočiny.

Na Ruaryho nikdy nezapomněla. Nemohla, ale když si uvědomila, že nikdy neměla lásku ignorovat – bylo příliš pozdě.

A stálo ji to duši.

1. kapitola

Annefield, údolí řeky Tay, Skotsko, říjen 1816

Láska byla záhada a lady Tara Davidsonová si byla jistá, že ji nikdy nepochopí…

Muži ji chtěli. Byla obdarována zevnějškem, který je ohromoval. Džentlmeni jí kvůli kráse přezdívali londýnská Helena. Ačkoli prohlašovali, že ji milují, instinktivně věděla, že po ní pouze touží.

V tom byl rozdíl.

Věděla to, neboť lásku zažila pouze s jedním mužem, který ji měl opravdu rád – s Ruarym Jamersonem, trenérem koní jejího otce.

Přestože byl společensky níže postavený než ona, milovala ho…

Ne, miluji ho, opravila se.

V současnosti. Stále. I přes to, co se mezi nimi stalo. S ním byla zcela sama sebou a litovala dne, kdy ho opustila.

Tehdy, před třemi lety, svůj krok obhajovala tím, že je příliš mladá, aby pochopila, jak vzácná je láska jako ta od Ruaryho. Prosil ji, aby zůstala v Annefieldu, který byl jejím domovem, ale ona věděla, že dokonce i hrdlička musí roztáhnout křídla.

Tara si byla jistá, že se narodila, aby byla uvedena do společnosti. Byl to její osud a dařilo se jí to skvěle. Představili ji na královském dvoře, oslavovali, vychvalovali, a dokonce přijala nabídku ke sňatku od velice bohatého muže, jenž by jí dopřál život v nevýslovném přepychu – dokud si neuvědomila, co pro ni Ruary znamená.

Několik dní před sňatkem Tara provedla něco, co by žádnou počestnou mladou ženu, která si přeje, aby ji společnost přijala, nikdy nenapadlo udělat – vzala do zaječích. Věděla, že otec by jí nikdy nedovolil svatbu zrušit, a tak přestrojena za mladíka utekla do Annefieldu a k Ruarymu. Byla ochotná obětovat kvůli němu všechno.

Vrátila se však příliš pozdě. Ruary si už vybral jinou ženu. Zamiloval se do jiné.

A muž, za něhož se měla provdat? Oženil se s její sestrou Aileen.

Ponížení je hořký lék…, ale zlomené srdce je zničující, obzvláště jakmile Taře došlo, že to znamená být úplně sama. Navíc otce jejího bývalého snoubence, mocného vévodu z Peneveye, to, že pustila jeho syna k vodě, rozzlobilo natolik, že zařídil, aby všechny dveře v Londýně byly pro ni zavřené.

Tara se však kvůli vyloučení ze společnosti netrápila. Obávala se, že z jejího života zmizela veškerá radost a potěšení. Vždy měla tenhle strach. Jakmile se debutantka vdala, bylo to, jako by zmizela z povrchu zemského.

Pro Taru bylo důležité, aby ji považovali za významnou. Nelíbilo se jí, když ji ostatní přehlíželi.

Na plese během Tařiny druhé sezony, kdy si horlivě pohrávala s náklonností šesti mužů, jakási matrona Taru upozornila, že hrozí, že bude v životě hledat nesprávnou věc.

„A co bych měla hledat?“ zeptala se Tara.

„Šťastné manželství,“ odpověděla žena. „Buďte opatrná. V tomto světě máme jeden život; jednu lásku. Nemarněte čas nepodstatným.“

Tehdy Taru rada urazila.

Teď její slova považovala za prorocká.

Jeden život; jedna láska.

A ona tu svoji ztratila, když se Ruary rozhodl, že si vezme Jane Sawyerovou. Nikdy nebude milovat jiného muže tak jako Ruaryho. Nikdy.

Kdyby pořád existovaly kláštery, uchýlila by se tam.

Místo toho seděla ve své ložnici, jako když jí bylo dvanáct, a rozjímala nad jednotvárností svých dnů. Několik přátel, které měla, žilo v Londýně. Zůstane tady, nemilovaná, dokud ji neuloží do hrobu.

Tara si dokázala sebe samu představit jako starou babiznu, podivínku žijící v údolí. Děti by udivoval její příběh a matky by ho používaly jako varovný příklad ze strachu, aby se z jejich vlastních dětí nestali pyšní lidé, jako kdysi byla Tara. Byla Ikarus v ženské podobě, který letěl příliš blízko k slunci.

Ano, byl to velice smutný obrázek – a kdysi si svůj život takhle nepředstavovala…

Posledních několik týdnů měla dost času o všem přemýšlet. Teď viděla slabé stránky své povahy a svoji povrchnost. Ale jak se má člověk změnit? Obzvláště je-li žena s příliš velkým temperamentem…?

Vtom se ozvalo zaklepání na dveře.

Tara sedící v křesle u okna se otočila. „Ano?“

„Mylady,“ ozval se hlas paní Watsonové, hospodyně, „váš otec si přeje, abyste za ním přišla do knihovny.“

Tara se zamračila, avšak nevyděsila se. „Hned tam budu.“ Byla ráda, že se ještě nepřevlékla do noční košile. Od skandálu s ní otec mluvil zřídka a žádost o rozhovor byla znamením, že se jeho vztek zmírňuje. Podívala se do zrcadla, usoudila, že vypadá upraveně, a spěchala dolů. Zaklepala na dveře knihovny.

„Dále.“

Tara otevřela a vstoupila dovnitř.

Otec seděl u psacího stolu, na němž ležela hromada účetních knih. Takhle ho viděla jen výjimečně. O účetnictví se starala Aileen.

Žluté světlo lampy zvýraznilo kapky potu na bledé pleti hraběte. Neměl na sobě sako a povolil si nákrčník.

Na stole, po ruce, byla láhev.

„Poslal jsi pro mě, otče?“

„Ano. Posaď se.“

Usedla na jednu z nečalouněných židlí kolem stolku před krbem, kde hořel malý oheň. Otec zavřel dveře, otočil se k ní a dal si ruce za záda.

Kdysi býval elegantní muž. Byl vysoký, hubený a známý svým šarmem, ačkoli zhýralý způsob života ho dohnal. Narostlo mu panděro a už dávno se jeho zrzavé vlasy proměnily v šedé. Pod očima měl tmavé kruhy.

Dlouho stál s pevně sevřenými rty a upřeně na ni hleděl.

Tara se snažila sedět nehybně a čekala. Po chvilce už nedokázala ticho snášet. „Jestli mi hodláš spílat, tak začni. Jsem unavená a chci jít spát…“

„Skončili jsme,“ přerušil ji.

„Skončili?“

„Jsme švorc, na mizině.“

Tara měla pocit, jako by z místnosti zmizel vzduch. Přiměla se zachovat klid. „Jak je to možné? Nezaplatil ti pan Stephens domluvené peníze, i když si mě nevzal?“

Otec se ještě víc zamračil. „Utratil jsem je.“

„Všechny?“

Pobaveně si odfrkl. „Předtím, než jsme odjeli z Londýna. Mám zatracené štěstí, že si vzal jednu z mých dcer, jinak by situace byla mnohem horší.“

Tara sevřela područky, jako by byly záchranné lano. „Všechny,“ zopakovala užasle. Byla to velká částka.

Pokývl a klesl na židli naproti ní. „Konalo se několik soubojů a vsadil jsem na špatné muže. Jednou večer jsem šel ven s Crewingem, a ta noc trvala dva dny.“ Netrpělivě mávl rukou, jako by skončil s vysvětlováním, a šel si k psacímu stolu nalít whisky. „Myslel jsem, že je dokážu vyhrát zpátky. Kdyby mi přálo štěstí, podařilo by se mi to.“

„Ach, otče,“ hlesla Tara a sevřel se jí žaludek.

„Stephens ode mě koupil klisnu. Přeplatil ji, ale moc peněz to nebylo.“ Vypil whisky, nadechl se a dodal: „A bude to horší.“

„Horší? To snad ani nechci slyšet.“

„Musíš to vědět,“ řekl. Jeho výraz změkčily výčitky svědomí a Taře ho bylo trochu líto. Aileen na něho byla vždy tvrdší než Tara. Aileen mu nedůvěřovala.

„Co musím vědět?“ zeptala se.

„Někdo koupil moje směnky.“

„Tvoje směnky?“ zopakovala Tara.

„Bez peněž nemůžeš sázet,“ řekl. „Musel jsem získat zpět, co jsem prohrál, a tak jsem si půjčil od několika lichvářů a od bankéře. Včera odpoledne mě navštívil muž, který odkoupil moje dluhy. Očekává, že zaplatím. Chce své peníze zpět hned.“

„Nemůžeš si promluvit s Blakem?“

Otec se zlostně zasmál. „Od něho se žádných peněz nedočkám. Řekl mi, že přestane hradit moje dluhy. Prý se postará, abych měl co jíst, ale moje ztráty nebude krýt.“

Tara to nemohla mít Blakovi za zlé. Zhluboka se nadechla. „A co Annefield?“

„Je dědičný. Nemusíme se bát. Přejde na moje dědice. Ještě jsem o něj nepřišel.“

„O co jsi přišel?“

„Záleží na tom, o co bych mohl přijít. O co přijdu.“

„Co je to, otče?“

„Moje koně. Díky nim jsem se stal známým. Moje hrdost,“ odpověděl. „Muž se stydí, když ví, že je takový hlupák.“

„Ještě něco dalšího?“

„Ano, pozemky kolem Annefieldu.“

„Cože?“ Tara vstala. „Netvrdil jsi, že statek je dědičný?“

„Pouze dům, zbytek ztratíme, pokud nedokážu dostát svým závazkům.“

„V tom případě jim dostojíme.“ Naskytlo se něco, na co mohla zaměřit veškerou svoji pozornost. Melancholii, kterou trpěla od chvíle, kdy Aileen a Blake odjeli, vystřídala hrdost. „O půdu nepřijdeme. Je naše. Všechno mi pověz, otče. Můžeme vymyslet plán. Kdo koupil tvoje směnky?“

„Breccan Campbell.“

Vzpamatovat se ze šoku Taře chvilku trvalo. „Campbell? Má tolik peněz?“

„Je to sice hňup, ale je mazaný. Ukázal mi stvrzenky. Je na nich můj podpis.“

„Toho muže jsem nikdy neměla ráda. Není to tak dávno, co jsem ho viděla, a byl velice neomalený.“

„Neomalený?“

„Ano. Tuhle výzvu vítám. Myslí si, že na nás dokáže vyzrát. Ale mýlí se.“

„Máš pravdu, dcero,“ souhlasil hrabě. „Ačkoli mi nabídl řešení, které jsem přijal.“

„Jaké řešení, otče?“

Hrabě usedl na židli vedle ní. „Možná jsi na něho zapůsobila lepším dojmem než on na tebe.“ V jeho tónu byla patrná naděje.

„Je mi jedno, co si o mně myslí. Nelíbí se mi. Nesnáším ho. Netoužím ho zase někdy vidět.“ Bylo příjemné být zase sama sebou.

Hrabě zvedl sklenku ke rtům a uvědomil si, že je prázdná. „To je smůla, děvče. Všechny směnky dostanu zpátky, když se za něho provdáš.“

„Provdat se za něho? Já a Zvíře z Aberfeldy? Ne, to se nestane…“

„Stane, už za hodinu. Poslal jsem pro reverenda Kinniona. Campbell zařídil speciální povolení. Měla by sis jít obléknout své nejhezčí šaty, dcero. Budeš nevěsta. Ženich přijede každou chvíli.“

Tara oněměla úžasem. Teď hrdost bojovala s bolestí.

Věřil otec, že se jí dokáže zbavit tak snadno? Že mu dovolí, aby ji prodal Campbellovi?

Něco takového nedopustí.

Ukáže mu. Ukáže všem, včetně vévody z Peneveye. Vrátí se do Londýna a zařídí si život podle svého. Neměla pouze půvabnou tvářičku. K ovládnutí Londýna tak, jak se jí to podařilo dříve, byla zapotřebí inteligence. A udělá to znovu.

Své myšlenky si však nechala pro sebe. Usmála se na otce. „Prosím omluv mě. Musím se převléknout.“

„Správně, děvče,“ souhlasil otec. „Bude to dobré manželství. Uvidíš. Ano, budeš Campbellová a nebude to špatné. Nepřivdáš se sice do úctyhodné části klanu, ale přežiješ, Taro. Přinutíš je, aby skákali, jak budeš pískat.“

Rty jí zvlnil úsměv a představila si, jak ho karafou na whisky praští po hlavě.

Spěchala do svého pokoje. Ze zadní části skříně vytáhla chlapecké oblečení, v němž utekla z Londýna.

Teď se tam v něm vrátí.

Za Campbella se neprovdá. Nikdy.

„Ať si ho vezme otec,“ zamumlala, když se oblékala. Ovinula cop kolem hlavy a nasadila si klobouk s širokou krempou.

S větší sebejistotou a odvahou, než kterou oplývala v posledních týdnech, otevřela dveře ložnice, seběhla po zadním schodišti a zamířila ke stájím a ke svobodě.

2. kapitola

Projížděli mlhou, tři muži s vážnými tvářemi na misi, s klobouky staženými nízko do čela, aby je chránily před nepříznivým počasím.

Za tři hodiny bude noc nejtemnější.

Za tři hodiny bude nejvyšší z nich, Breccan Campbell, člen klanu Černých Campbellů, mít manželku.

Dorazili k rozcestí, odkud budou pokračovat do Annefieldu, domova Davidsonových. Breccan nasměroval svého koně Jupitera, avšak jeho strýc Jonas zastavil. Na svůj věk byl čiperný a poloviční výšky než Breccan.

„Je načase otočit,“ řekl Jonas.

„Otočit?“ zopakoval Breccan. „A co udělat?“

„Dát si chutnou večeři a korbel piva,“ odpověděl Jonas rázně, „před hořícím krbem.“ Mlaskl. Před nimi Breccanův druhý strýc, Lachlan, obrátil svého koně.

„A co moje slovo Davidsonovi?“ zeptal se Breccan. Davidson byl znám jako hrabě z Taye. Breccana by považovali za hraběte, ale byl hrdý, že je statkář. Věděl, že titul není vždy znamením respektu. Existovali lidé, kteří se báli jeho a jeho lidí, a měli k tomu dobrý důvod.

„Spal jeho dlužní úpisy a k čertu s ním,“ zmínil Jonas Davidsonovy směnky, jež nyní vlastnil Breccan. Získat je netrvalo dlouho. Všichni Davidsonovi věřitelé mu je s radostí prodali. „S těmi penězi jsi mohl naložit jinak než si za ně koupit nevěstu,“ podotkl Jonas. „Ty můžeš mít skoro každou holku zadarmo a byla by urostlá a krásná. Davidsonova dcera je jako bledule.“

Breccan s Jonasovým popisem Tary Davidsonové nesouhlasil.

Příběhy o sirénách, jež svým vábivým zpěvem získají duši muže, nebo o chlípných ženách, které vedou muže ke zkáze, vždy považoval za hlouposti. Muži byli stvořeni z odolnějšího materiálu – ale potom poznal lady Taru.

Ačkoli ten den na něho sotva letmo pohlédla, její přítomnost zapůsobila na cosi hluboko v jeho duši, na jakýsi cit, jehož existenci by popřel, kdyby se ho na něj někdo zeptal.

Breccan chtěl hodně věcí. Nebál se tvrdé práce ani přinést oběť, avšak v okamžiku, kdy se setkali, nikdy nechtěl nic víc než ji. Byl jí posedlý. Dokonce šel do kostela, aby se na ni zase mohl podívat. On! Muž, který tvrdil, že stěny kostela by se zřítily, kdyby on někdy vstoupil do svatyně! Ale udělal to… kvůli ní.

A znal se natolik dobře, aby mu bylo jasné, že nebude mít klid, dokud lady Tara nebude jeho. Pak možná opět bude víc sám sebou. Pak dokáže věnovat pozornost svým účtům a práci a nebude ve dne v noci marnit hodiny snahou vzpomenout si, jaký je přesně odstín modré barvy jejích očí.

Jonas a Lachlan ovšem o tomhle nevěděli. Její jméno zmínil teprve před hodinou, když oznámil, že se ožení.

Davidson souhlasil se sňatkem, jakmile mu to Breccan navrhl. S radostí prodal svoji dceru, jako by potvrdilo skutečnost, že ho Breccan nenechá zavřít do vězení. Takhle daleko od Londýna toho pijana nemohli ochránit jeho angličtí přátelé. Zde ve Skotsku musel muž splácet své dluhy, jinak ho čekaly nepříjemnosti.

Breccan pohlédl na mladšího strýce. „Co ty na to, Lachlane? Souhlasíš s Jonasem?“

Lachlan si nervózně poposedl. „Záleží na tom, co si myslím, Breccane? Už ses rozhodl.“

„Chci slyšet tvůj názor,“ řekl Breccan. „Vyjasníme si to.“

„Než vyjedeme kopec, abychom odvezli tvoji ženu, zeptal bych se na tvoje důvody, hochu,“ řekl Lachlan. „Předtím jsi neprojevil takový zájem o žádnou jinou ženu…“

„Protože se chová jako mnich,“ přerušil ho Jonas. „Což je plýtvání darem od Boha. Kdybych měl to co ty, Breccane, souložil bych se všemi. Dámy by mě milovaly. Jo, milovaly.“

Breccanovi se kůží šířila horkost a byl vděčný, že si kolem krku omotal vlněnou šálu. Jonas možná považoval varlata za něco, čím se může vychloubat, ale Breccan cítil pouze hrdost. Byl si vědom své velikosti, a ne jenom pokud šlo o intimní partie. Vždy byl o hlavu vyšší než ostatní muži v místnosti. Vždy byl vidět. Jeho ruce byly velké jako medvědí tlapy a švec si pokaždé stěžoval, že k výrobě jeho bot potřebuje dvakrát víc kůže než u bot pro normálního muže.

Normální muž.

Kultivovaný. Noblesní jako jeho bratranec Owen Campbell nebo kterýkoli jiný z druhé větve rodiny. Všichni přirovnávali Breccana k velkému volovi a také ho považovali za stejně hloupého. Byl to jejich oblíbený vtip. Nikdy by ho nepovažovali za džentlmena ani by od něho neočekávali, že se na tanečním parketu bude vznášet stejně ladně jako oni.

Už ho unavovalo, že se mu kvůli jeho mohutnosti posmívají. Ano, velká síla se hodila k sekání dřeva nebo k obhospodařování pozemků. Nezvládal jenom málo činností. Dokonce i kovář ho požádal, aby zvedl kovadlinu. Breccan musel rovněž sledovat každý svůj pohyb. Kdyby se rozmáchl pažemi a nebyl opatrný, vytlačil by důlek ve zdi, nebo by převrhl křeslo, pokud by vstal příliš rychle.

Nejhorší bylo, že lidé věřili, že mu chybí inteligence. Mluvili s ním, jako by byl zpomalený.

Názor však změní, až ho spatří, jak se vede za ruku s lady Tarou. Když má muž krásnou ženu, ostatní ho nejen respektují, ale také mu závidí.

Chtěl se s ní oženit ještě z jednoho důvodu – členové klanu Černých Campbellů nejsou pohlední.

Breccanova matka byla hodná, avšak obyčejná. A Jonas ženu neměl. Lachlan byl ženatý jednou, ale teď žil sám. Muži klanu Campbellů vypadali drsně. Měli výrazné nosy a příliš hranaté čelisti. Zatímco vlasy a kůže příslušníků z druhé větve rodiny byly světlé, Breccan a jeho příbuzní byli snědí, podobní Romům.

Lady Tara to změní. Breccanovým dětem dodá postrádající světlost. Jeho syny a dcery společnost přijme. Všechny dveře jim budou otevřené.

Tyto důvody ovšem nechtěl Breccan strýcům prozradit.

„Chci ji, protože ji chci,“ odpověděl Lachlanovi.

Strýc se krátce podíval na cestu zahalenou mlhou. „Mít ženu není jako vlastnit psa, Breccane. Mají svoji vlastní vůli.“

„Ano, ženy umějí být otravné,“ řekl Jonas. „Tvoje matka byla svatá, Bůh jí žehnej, ale byla výjimkou. Děvčat jako ona je poskrovnu. Ženy jsou náročné. Dokážou muži udělat ze života peklo.“

„Kdyby tomu tak bylo, proč by se tolik mužů ženilo?“ zeptal se Breccan.

„Tuhle otázku si po svatbě položil každý muž,“ ujistil ho Lachlan žertem. Jonas se souhlasně zasmál.

Breccan se napřímil a zvedl otěže. „Musím se oženit, aby rod nevymřel, nebo chcete, aby Wolfstone padl do Breadalbanových rukou a on ho pak předal Owenu Campbellovi?“

„Ovšemže se musíš oženit,“ podotkl Jonas. „Jenže ne s touhle ženou.“ Pobídl koně, jako by chtěl Breccanovi zatarasit cestu. „Viděl jsem ji. Je nádherná, ale bledá. Existují čepelatky větší než ona. Přepůlil bys ji, chlapče. Potřebuješ ženu, jejíž kosti jsou obaleny masem. S ňadry velkými jako melouny.“ Při té představě se mu rozzářily oči.

Breccan jeho radost nesdílel. Opět padla zmínka o jeho velké postavě; na okamžik znejistěl. Mohl by lady Taru zranit? Chtěl děti, avšak nechtěl jí kvůli tomu způsobit fyzickou bolest.

Lachlan patrně vycítil jeho nerozhodnost, ačkoli příčinu nejspíš neznal. „Je na tobě, jestli se vydáme nahoru po té cestě, Breccane,“ řekl tiše. „Budeme tě následovat a Jonas si bude stěžovat. Znáš ho.“

„Nestěžuju si,“ ohradil se Jonas. „Používám rozum. Chceš ženu a my ti ji najdeme, Breccane. Davidsonova dcera není ta pravá. Od žádného z Davidsonů se člověk nedočká ničeho dobrého. Nepamatuješ si, jak Darius Davidson podvodem vylákal z našeho dědečka deset kusů dobytka…“

Zmlkl, protože se ozval dusot kopyt blížících se směrem k nim. Muži upřeli zrak na cestu vedoucí do Annefieldu.

Z mlhy se vynořil hnědák. Jezdec ujížděl, jako by měl v patách ďábla. Jakmile kůň uviděl tři muže, začal zpomalovat, avšak vzápětí mu muž zabořil paty do slabin, prolétli kolem nich a od kopyt se rozstříklo bláto.

Breccan koně ihned poznal. „Je to jeden z Davidsonových nejlepších chovných hřebců.“ Davidsonovi jeho závodní koně všichni záviděli. Breccan nejen toužil po lady Taře, ale také hodlal vybudovat stáj, která by konkurovala stájím hraběte z Taye. Jeho koně znal. Hodně si toho o nich zjistil, aby je dokázal v utkáních porážet.

„Kdo na něm seděl?“ zeptal se Lachlan.

„Nevím,“ odpověděl Jonas. „Ale to zvíře umí běhat! Jezdce jsem sotva zahlédl.“

„Večer nemá kůň důvod tady jezdit,“ řekl Breccan. „Někdo ho ukradl.“

Aniž počkal na reakci strýců, pobídl Jupitera. Hřebec vyrazil vpřed. Byl mladý, silný a ctižádostivý, stejně jako Breccan. Ujížděli tryskem a Breccan se jenom musel pevně držet.

Druhý jezdec se už potýkal s problémy. Davidsonův kůň vycítil, že je něco v nepořádku. Snažil se zastavit a pohodil hlavou. Breccanovi se tak naskytla příležitost dostihnout je.

Jakmile se však Jupiter přiblížil, hřebec se rozhodl vyrazit a několikrát vyhodil zadníma nohama. Jezdec byl jinoch ve špinavém kabátě a v klobouku se širokou krempou. Neudržel rovnováhu a s výkřikem spadl do příkopy. Kůň se rozběhl zpátky ke stáji a pak zmizel v lese.

Mladík vstal. Vzhlédl, a sotva spatřil Breccana, chtěl vzít do zaječích. Breccan ovšem nehodlal nechat zloděje utéct.

Rozčílilo ho, že hoch krade koně, i když patřili Davidsonovi. Naklonil se, chytil ho za límec a přehodil ho přes rozsochu sedla…

Breccan pocítil na stehně nečekanou měkkost.

Navíc mladík měl hezky kulatý a přitažlivý zadek.

Breccana reakce na chlapcovo tělo vylekala tak, že by ho nejradši shodil na zem.

Potom jeho pozornost zaujala křivka zlodějových nohou. Nebyly hubené a jinochovy boty byly příliš vysoké.

Vzápětí se k němu připojili Lachlan a Jonas. „Chytil jsi ho,“ řekl Lachlan. „Co s ním uděláš?“

„Pověs ho,“ navrhl Jonas. „Hned ho pověs.“

Breccan zvedl hocha za límec, aby na něho lépe viděl.

Mladík se tvářil nešťastně. Oháněl se rukama a snažil se vymanit.

„Nech toho,“ vyštěkl Breccan…, ale další slova mu uvázla v hrdle, když chlapci sklouzl klobouk a odhalil měděně červené vlasy. Vzápětí ho pohledem probodly velké oči, jejichž modř připomínala letní oblohu.

„Chytil sis děvče,“ vystihl Jonas situaci s obvyklou sebejistotou.

„Není to žádné děvče,“ řekl Breccan. V ústech mu vyprahlo touhou. Měkkost, již ucítil na stehně, byla ňadra. „Je to lady Tara Davidsonová.“

Ano, byla to krásná Tara… v chlapeckém oblečení. Kdo mohl tušit, že má tak dlouhé nohy? Nebo tak pěkně tvarované?

Který horkokrevný muž by při tom pohledu neoněměl? Breccan skoro nedokázal dýchat.

Nebyl jediný.

„Páni,“ prohodil Jonas obdivně.

„Jo,“ hlesl Lachlan.

Lady Tara bezmocně visela ve vzduchu, jak ji Breccan držel. Vypadala divoce, odvážně, troufale.

A potom všechny překvapila, když pěstí udeřila Breccana do nosu. „Pusťte mě,“ nařídila mu.

Lady Tara měla docela sílu. Rána ho zabolela. Jako by objevila slabé místo na jeho těle.

Útok ho popudil, a rovněž i skutečnost, že Tara Davidsonová je na útěku… a mohla prchat pouze před jedinou osobou – před ním.

Pokusila se uniknout sňatku s ním. Šuškalo se, že opustila muže, kterého si měla brát. A teď si myslela, že se k němu může chovat tak pohrdavě?

Breccan splnil její rozkaz. Pustil ji.

3. kapitola

Spadnout z koně uhánějícího tryskem byla jedna věc, ale něco úplně jiného bylo být shozená…, dokonce i když sama Tara tomu surovci nařídila, aby to udělal.

Na koni si uvědomila, že padá. Od okamžiku, kdy se vyhoupla do sedla, nebylo snadné ho ovládat. Vybrat si k útěku otcova nejlepšího hřebce nebylo rozumné. Byl patrně lepší pro chov než pro jízdu, avšak Tara byla rozhněvaná a chtěla se otci pomstít jakýmkoli způsobem. Naplánovala si, že později koně prodá, aby mohla do Londýna přijet trochu stylově. A co potom…?

Něco by ji napadlo. Rychlé uvažování bylo její silnou stránkou.

Jakmile ovšem zjistila, že tenhle kůň je nejtvrdohlavější zvíře, na kterém kdy jela, věděla, že to nebude snadné.

Nečekala ovšem, že poslechne a pustí ji.

Tara s žuchnutím dopadla na zadek do bláta.

Jel dál.