Moira Macdonaldová

TŘI

V

KNIHKUPECTVÍ

Žádnou část této knihy nelze použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat za účelem školení technologií nebo systémů umělé inteligence.

Copyright © 2025 by Moira Macdonald

Translation © Petra Urbanová, 2025

Original English title: STORYBOOK ENDING

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-765-0 (ePub)

ISBN 978-80-7593-766-7 (mobi)

pro Bruce,

ve svitu měsíce i slunce

Každý musí uznat, že nadání psát příjemné dopisy

náleží zvláště ženám.

– Jane Austenová: Northangerské opatství –

Celé to je o navázání rozhovoru mezi knihami.

Když je umístíte vedle sebe, jedna s druhou komunikují.

– Paul Yamazaki: Reading the Room: A Bookseller’s Tale –

1

April

Tím dopisem udělala chybu. O tom byla přesvědčená.

April si často lámala hlavu, jestli jí kvůli tomu, že žije sama, nezbývá až příliš času na přemýšlení. Měla tendenci nad vším moc hloubat a sama sobě vyprávět příběhy, aby jí dělaly společnost a zaplnily jinak neobývaný prostor. Zdrojem mnoha těch fantazií býval například i její útulný dvoupokojový byt ve třetím patře prostě vyhlížející budovy z červených cihel, postavené ve dvacátých letech dvacátého století. April si čas od času představovala malou rodinu obývající byt během velké hospodářské krize, roh obýváku možná odděloval závěs, aby měli rodiče trochu soukromí. Nebo ženu ze čtyřicátých let, která pracuje u pásu nějaké továrny v Seattlu a čeká, až se její manžel či snoubenec vrátí z války. V šedesátkách tam zase mohla bydlet svobodná žena, jako vystřižená ze Šílenců z Manhattanu, sekretářka v zářivě barevných šatech, která měla stále před očima všechny ty muže zastávající pozice, na jakých si sama zoufale přála pracovat, a uvažovala, kdy se její život změní. Každý z nich v bytě možná zanechal svou stopu, nepatrný škrábanec na dřevěné podlaze, odštípnutou dlaždičku v koupelně nebo prastaré, zažloutlé papíry, kterými byly vystlané police v prádelníku. Třeba jsou někteří z nich stále naživu, bydlí někde jinde a s láskou vzpomínají na léta, která strávili v bytě v klidné čtvrti Seattlu, jehož okna na jaře skýtají výhled na rozkvetlé růžové sakury na ulici dole. Někdy si April představovala, jak se v tom bytě všichni ti lidé z různých dob sejdou a bůhvíjak, snad kouzlem, se ocitnou na stejném místě, ve stejném čase. Všichni by se nejspíš zhrozili nad tím, kolik April platí za nájem, a otřásli by se, kdyby si všimli, že se ještě nedostala k tomu, aby vyložila police novým papírem. (Copak ho snad někdo doopravdy mění?)

Nyní se však April soustředila na něco zcela nového, něco na hony vzdáleného všem představám odehrávajícím se mezi známými, příjemně vybledlými stěnami. Napsala dopis, donesla ho na místo určení a téměř okamžitě toho zalitovala.

Vypadalo to, že opravdové dopisy už nikdo nepíše, ale April se myšlenka neelektronické, rukou psané korespondence na skutečném papíře líbila – psací písmo se všemi těmi kličkami a smyčkami a různým sklonem jako by představovalo malou mapku k podstatě druhého člověka nebo portál do jiné doby, jako viktoriánský román napsaný skřípajícím plnicím perem. Zároveň ale až moc dobře věděla, že některé dopisy neměly být nikdy odeslány. Třeba dopisy přiznávající trýznivá tajemství, ta bylo lepší vzít si do hrobu, nebo alespoň počkat na stáří, ať už se jednalo o cokoli. Dopisy ztělesňující batolecí záchvat vzteku v písemné podobě, zuřivost, která se rychle vytrácí, ale na papíře ve formě vzteklých klikyháků přežívá. Dopisy reprodukující drby, na nichž nemusí být zrnko pravdy, ale které by neměly být odeslány zvláště v případě, jsou-li pravdivé. Nebo dopisy psané pozdě v noci, začínající slovy „Sice mě neznáte, ale…“ a pokračující vyjádřením něčeho, co lze popsat jedině jako pobláznění někým, koho pisatel ve skutečnosti tak úplně nezná.

Dopis, který napsala ona, bohužel patřil mezi ty posledně jmenované.

A ačkoli ho vlastně neodeslala, na místo určení se dostal: vsunula ho mezi stránky knihy, konkrétně detektivky Mnoho strak věští vraždu od Anthonyho Horowitze, a tu pak v jasném květnovém odpoledni, které vonělo přísliby, položila v hromádce dalších na pult antikvariátu v knihkupectví Otevřená kniha, nacházejícím se jen dva bloky od jejího bytu. V tom krámku pracoval třicátník, jehož jméno April neznala – měl nedbale elegantní vousy a jemný úsměv, jaký by se mohl stát snadnou inspirací pro špatnou poezii, a zodpovídal za nové přírůstky knih z druhé ruky, třídil je a kontroloval. April si byla jistá, že její dopis najde a přečte si ho. Zdálo se, že svou práci vykonává pečlivě a že by mohl patřit mezi ten druh lidí, kteří záhadu anonymního pisatele ocení. Ačkoli vypadal opravdu hezky – určitě nebyl herec, ale se svým vzezřením by jím klidně být mohl – působil rozvážně a intelektuálně, možná i trošku nesměle. Všimla si, že se zákazníky jedná velmi zdvořile, a jednou ho sledovala, jak na internetu trpělivě hledá knihu pro postaršího muže, který zjevně choval značnou skepsi vůči počítačům. Zkrátka a dobře vypadal mile.

A April byla připravená se s někým milým seznámit. Musela si konečně přiznat, že se cítí osaměle. Práce z domova jí zprvu připadala praktická, ale zdálo se, že to tak zůstane natrvalo, aniž by o to stála, a jakožto někdo se sklonem k introverzi si patrně až příliš snadno zvykla. Nedávno vyrazila na procházku – každý den se stůj co stůj přiměla vyjít z bytu, dokonce i když v jarním Seattlu často poprchávalo – a byla tak nadšená z pejska navlečeného do svetříku, až ho jeho panička rychle odtáhla pryč. April trápilo, že co se týče komunikace s lidmi, vychází ze cviku, ale netušila, jak by to mohla trénovat. S nikým se nepotkávala. I sousedi z okolních bytů působili jako ona: tiše, samotářsky, málokdy se odhodlali vyrazit ven. April slýchala hudbu, kterou si pouštěli, jejich kroky i tajemné rány, ale jen zřídka sousedy vídala – místo aby se s nimi seznamovala, jen si jejich životy představovala.

Samozřejmě mohla za tím knihkupcem prostě přijít a pozdravit ho jako normální člověk, ale jednou pozdě v noci zhlédla dvě romantické komedie za sebou, nedlouho poté, co si znovu přečetla Charing Cross Road č. 84, a v hlavě se jí zrodil nápad na dopis. Ve filmech to všechno tak krásně vyšlo a dopisy v té knize (mezi knihkupcem, jak April neušlo, a ženou, která knihy milovala) byly prostě okouzlující, takže jí ten nápad uprostřed noci připadal skvělý. Zatímco seděla v přítmí u psacího stolu, přemítala o tom, že někdy člověk zkrátka musí vylézt ze své ulity a počkat, co se stane. Aniž si to pořádně rozmyslela, ráno rychle vložila dopis do knihy, a když teď pozdní odpoledne pomalu přecházelo do tichého, měkkého šera, jen těžko se kvůli tomu soustředila na práci.

Aprilino rozjímání najednou přerušil domovní telefon. Trochu ji to zaskočilo, jako obvykle nikoho nečekala. Jedinou osobou v jejím životě, která měla ve zvyku se znenadání objevit za dveřmi, byl její bratr Ben, ale April věděla, že ten tráví odpoledne na konkurzu do muzikálu, a to navzdory faktu, že neumí zpívat. Přešla místnost a zmáčkla tlačítko hovoru.

„Haló?“

„Mám tady pizzu pro… Jacksonovy?“

„Promiňte,“ řekla April, „pan Jackson bydlí vedle. V čísle 305.“ Nestalo se poprvé, že to poslíček popletl. Pan Jackson, učitel v důchodu, s nímž April několikrát prohodila pár slov ve vstupní hale nebo na chodbě, si pizzu objednával každý čtvrtek. Znepokojovalo ji, že něco takového ví – asi jí opravdu zbývá příliš volného času, když má takhle nastudované zvyky svého souseda.

„Díky.“

April z okna sledovala, jak se poslíček vrací k maličkému dvoudvéřovému autu s obřím plastovým trojúhelníkem pizzy na střeše. Možná někdo čeká, až mu skončí směna, někdo, koho napadlo předehřát troubu, aby do ní hned mohli strčit pizzu, kterou poslíček přinese domů, někdo, kdo si rád vyslechne, jak se měl v práci a co za dobrodružství při doručování jídla zažil. Někdo, kdo nemusel nechávat vzkaz v knize, aby se dokázal seznámit s někým novým. Malé auto odjelo.

Tak či tak, s tím dopisem to už byla hotová věc. A co se stane, pokud si ho ten muž z knihkupectví opravdu přečte? Nejspíš nic, pomyslela si April, když znovu usedla ke stolu a vrátila se k pitvání celé situace. Možná že by si dospělé ženy – April bylo třiatřicet a nepřipadala si ani mladá, ani stará – které mají kvalifikovanou, dospěláckou práci z domova, neměly samy sebe představovat jako neblonďaté hrdinky filmů od Nory Ephronové. (Apriliny vlasy měly středně hnědou barvu, s níž by do klasické romantické komedie moc nezapadla, ačkoli ji utěšovalo pomyšlení, že má aspoň hezčí účes než Meg Ryan v Lásce přes internet.) Možná ji nuda a osamělost přiměly zajít o krůček dál, než měla. Možná jí psaní ani moc nejde. Vlastně ani nešlo o pořádný dopis, jen jediný odstaveček, a zřejmě si měla sepsat ještě jeden koncept – takhle byl dopis příliš krátký, málo vtipný. April byla zastáncem pilování, snahy věci zdokonalit. V táhlé prázdnotě večera se obávala, že se dopis na druhé straně setká s pouhým mlčením. Nejspíš to byl bláznivý nápad.

Jenže se zdálo, že přesně takový bláznivý nápad je potřeba, aby April konečně opustila vyjeté koleje. Většinou trávila dlouhé hodiny ve svém bytě, přes den pracovala na dálku pro internetovou realitku (její práce z velké části obnášela psaní bodrých e-mailů potenciálním prodávajícím) a po nocích si četla. Čtení milovala – umožňovalo jí odpojit se od okolního světa, odložit problémy na později a uniknout jinam. Jako dítě měla nejraději dny, na něž připadaly výpravy do knihovny, klopýtala k autu s vratkou věží knížek a pak si na posteli četla, dokud svit odpoledního slunce nevybledl a máma ji nezavolala k večeři. Milovala Fanynku Nolanovou z knihy V Brooklynu roste strom, která si čítávala na protipožární konstrukci, Jo Marchovou z Malých žen, sedící v koruně stromu a ronící slzy nad sentimentálními romány, sestry z dětské knížky All-of-a-Kind Family, oblečené do stejných šatů i zástěrek, a jejich pravidelné, skoro až rituální výlety do knihovny. April ve skutečnosti sestry neměla – jen Bena, ale to byl případ sám pro sebe – knihy jí je však propůjčovaly.

Poslední dobou četla především detektivní romány – příběhy o záhadách čekajících na rozluštění, v nichž vystupují samotářské vyšetřovatelky, které tak jako ona bydlí samy v osobitých bytech a v ledničce mají zvláštní škálu vzájemně nesourodých potravin; pokaždé se kdovíjak přichomýtly k záhadné vraždě a dokázaly ji vyřešit na vlastní pěst jen díky chytré dedukci. April se domnívala, že by v tom taky mohla být dobrá, už jen díky tomu, kolik podobných románů přečetla – podobně jako si byla po zhlédnutí všech dílů pořadu Zavolejte porodní sestřičky na Netflixu jistá, že by v případě nouze dokázala odrodit miminko, pokud by nebylo otočené koncem pánevním – ale taková příležitost se jí zatím nenaskytla. Možná že se tím dopisem pokouší stvořit vlastní malou záhadu.

Stejně jako hrdinkám z jejích příběhů April nevadilo, že bydlí sama, ačkoli kvůli různým podivným ránám během noci občas zatoužila, aby s ní v pokoji alespoň na chviličku setrvával někdo další. Někdy to působilo, že si stará budova potřebuje protáhnout kosti a jen tak vyloudit pár záhadných zvuků, připomínajících tichý šepot bývalých obyvatel. Dokonce i přes den podlahy v jejím bytě příjemně vrzaly, jako by si pamatovaly cizí kroky. Když byla April mladší, snila o životě v podobném bytě, který by měla jen pro sebe, s pěknými tabulkovými okny a spoustou knih. Poslední dobou ji ale tu a tam napadalo, jestli má dospělácký život doopravdy vypadat takhle: tiché táhnoucí se dny, podobající se jeden druhému jako vejce vejci, zdrženlivá spokojenost, která nikdy nepřeroste v otevřené štěstí. Kdysi dávno se domnívala, že třiatřicet je požehnaný, zralý věk a že tou dobou bude pěkně zabydlená v zajímavém, naplněném životě. S Apriliným životem sice nebylo nic špatně, ale pořád jí připadalo, jako by na něco čekala – na lásku, na práci, která nebude jen „v pohodě“, na bujará setkání s přáteli, na něco nečekaného.

Jako pravidelná zákaznice Otevřené knihy (svůj byt si April před několika lety nevybrala jen díky půvabu starých časů, ale i díky nedalekému knihkupectví – už dlouho v sobě totiž živila představu, že by mohla v knihkupectví jednou pracovat) často potají sledovala muže za pultem od stolku v kavárně nebo koutkem oka při procházení mezi regály knih. Byl pohledný, ale takovým způsobem, který napovídal, že si toho sám není doopravdy vědom – často si nepřítomně projížděl rukou vlasy a na hlavě mu pak zůstával rozmarný rozcuch. Z toho, co vypozorovala, jí připadalo, že má smysl pro humor. Líbilo se jí, jak se směje vtipům svých kolegů: žádný hlasitý řehot, spíš tichý, hrdelní smích, který se často ozval o malinko později, než se zasmáli ostatní. Nenosil snubní prsten a nezdálo se, že by ho k někomu v obchodě pojilo zvláštní pouto, přinejmenším co si všimla. Samozřejmě neměla nejmenší ponětí, jestli je na některém z jejích dojmů aspoň trocha pravdy (stejně tak dobře bylo možné, že je gay, chodí s někým naprosto úchvatným nebo je to naprostý pitomec – možná dokonce všechno dohromady), případně jestli by mu její snaha navázat kontakt byla vůbec milá, jenže jediný způsob, jak to zjistit, bylo pokusit se s ním spojit a April věřila, že ho zaujme spíše takovou bláznivou hříčkou, jako je tajný dopis, než kdyby se na něj obrátila přímo. Tedy aspoň včera o tom byla přesvědčená, a dnes už bylo pozdě vzít to zpátky.

April zavřela notebook, pro dnešek měla hotovo. K večeři si dala zbytky od oběda a pokusila se soustředit na jiné věci. Třeba jak je možné, že kdykoli si našetří na nějaký kus nábytku či dekoraci, po nichž už dlouho toužila, nikdy v jejím bytě nepůsobí přirozeně, jako kdyby to byl host, který na večírek dorazil dřív a čeká, až se dostaví zbytek pozvaných. (Koupila si nové křeslo, které si s ostatním nábytkem, většinou pořízeným z druhé ruky, absolutně nerozumělo, a ať na něj naaranžovala, kolik polštářků chtěla, zdálo se, jako by si od ostatního zařízení bytu drželo odstup.) Nebo proč jí na mobil chodí podivné zprávy od kohosi, kdo shání svého svéhlavého zetě: „Musíš se vrátit. Gloria tě potřebuje. Dětem se stýská.“ Nebo jestli by bylo nezdvořilé požádat sousedku odvedle, z bytu číslo 303, která chodí na hodiny tanga, aby hudbu s výraznými tóny bandonea ztlumila a po desáté večer trénovala v ponožkách.

Napsala Benovi, aby zjistila, co je nového:

Jak to šlo na konkurzu?

Odpověděl rychle, jako obvykle.

Nic moc, asi fakt hledali lidi, co umí zpívat

April si sama pro sebe potichu odfrkla a vyťukala: „No jo, však to taky má být muzikál!“ Rychle však zprávu smazala a místo ní poslala srdíčko.

Večer ubíhal poklidně, ostatně jako obvykle – další článek na nekonečném řetízku. Pěkném řetízku, který by možná zasluhoval přívěsek. Nebo tak něco. Pozdě v noci, když v posteli otevřela rozečtenou detektivku, stále nedokázala dostat z hlavy dopis ležící jen několik bloků od jejího bytu na pultu v obchodě, malý růžek vykukující mezi stranami tlusté modro-černé vázané knihy jako ruka natahující se do neznáma. Na záhadách v románech bylo pěkné, že se vždy vyřešily – ačkoli často jinak, než by člověk čekal.

2

Westley

Lidé v knihách odjakživa něco zapomínají. Westley měl jakožto koordinátor antikvariátu v Otevřené knize za úkol prolistovat vykoupené knihy a vyndat všemožné paběrky a byl hrdý na to, jak pečlivě svou práci vykonává. Na stěně nad jeho pracovním stolem visely připínáčkem přichycené desítky ztracených předmětů, které v knihách našel: pohlednice s obrázky dalekých pláží nebo třpytících se městských panoramat, v rychlosti nadrápané nákupní seznamy, stvrzenky z bankomatu, lístky na předplatné časopisů, nejrůznější letáčky (byl tam jeden v černých a fialových odstínech s textem plným kudrlinek – reklama na „ezo obchůdek“ na opačném pobřeží – Westley se na něj často díval a představoval si, jak asi vypadá jeho klientela), vybledlá narozeninová přání, útržky vstupenek do kina i předražené umělecké záložky zakoupené v muzejních obchodech se suvenýry. Všechny ty střípky kolem stolu tvořily nahodile vyskládanou svatozář a obklopovaly ho aurou zapomenutých pokladů.

Westley v Otevřené knize pracoval téměř šest let a občas už si jen stěží vybavoval, jak se v obchodě vlastně ocitl. Jako kdyby dovnitř nečekaně vplul, stejně jako všechny ty papírky a záložky. Atmosféra knihkupectví se mu líbila. Knihy miloval už jako malý kluk – ve společnosti dobrého příběhu si vždy připadal lépe než ve společnosti druhých lidí, nemuseli jste se totiž strachovat, že něco řeknete špatně. Obklopen knihami se cítil příjemně, jako mezi přáteli.

Westley byl jedináček, narodil se rodičům, kteří ho zahrnovali pozorností. Matka vzdychala nad krásou svého novorozeného synka (historku o svém narození slýchal Westley až příliš často a pokaždé se přitom cítil trapně) a pojmenovala ho po hrdinovi filmu, který tehdy měla nejraději: Princezna nevěsta. Výsledkem bylo, že mu neustále někdo odpovídal „Jak si přeješ“ (to ten film v dětství viděl úplně každý?), a navíc zjistil, aniž by se o to nějak snažil, že hezkým lidem spousta věcí sama spadne do klína. Ne že by si snad Westley myslel, že vypadá nějak zvlášť dobře – jeho tvář v zrcadle mu připadala prostě jako normální obličej, a navíc netušil, jak si upravit vlasy tak, jak to bez zjevné námahy dokázali muži ve filmech – ale lidé jeho vzhled pořád vychvalovali. Nikdy tak docela nevěděl, jak zareagovat.

Když během dospívání objevil Otevřenou knihu, bylo to pro něj jako zjevení. Pro nesmělého kluka, který nerad přitahuje pozornost, najednou existovalo místo, kam mohl s radostí zmizet, kde mohl procházet uličkami s policemi knih a číst si v omšelém, ale stále pohodlném křesle. Během nedokončených studií na vysoké škole i v pozdějším životě pro něj knihkupectví zůstávalo nejoblíbenějším místem, hodiny vysedával v kavárně nad notebookem a jediným šálkem kávy. Po letech, kdy obchod využíval jako svou osobní klubovnu a jen zřídkakdy s někým promluvil, spatřil jednoho dne v okně vylepený plakát s nápisem „Hledáme výpomoc“ – zrovna v den, kdy opravdu potřeboval začít od nuly. Plakát působil tak staromódně, že Westleyho okamžitě zaujal – opravdu si takhle může člověk v dnešní době najít práci? A bylo to.

Podle Westleyho měla Otevřená kniha pro knihkupectví naprosto ideální velikost: bylo dost velké, aby budilo dojem, že se v jeho regálech nachází bezpočet knih, a dost malé, abyste se za deštivých dní, pro Seattle tak typických, cítili uvnitř útulně; vysoké stropy a příjemná dřevěná podlaha, která při došlápnutí působila měkce, jako kdyby se za ty roky používání proměnila v koberec, místu propůjčovaly rustikální charakter. Knihkupectví se původně jmenovalo Knihomil (Westleymu se současný název líbil víc) a už celá desetiletí se nacházelo na rohu tiché čtvrti Seattlu nedaleko univerzitního kampusu, na ulici lemované stromy a domy v řemeslném stylu.

Nikdo ze současných zaměstnanců nepamatoval dobu, kdy byl obchod nový, ačkoli čas od času jim některý z dlouholetých zákazníků začátky Otevřené knihy bez dnešních technologií připomněl. Každý druhý pátek přicházel Harry, džentlmen klasického vzezření – včetně hůlky – aby si za doměkka ošoupanou dvacetidolarovku koupil klasickou britskou detektivku, a ať už ho obsluhoval kdokoli, vždy dotyčnému vykládal, jak vzpomíná na časy, kdy prodavači zapisovali prodané zboží jen do žlutého bloku. Zdálo se, že se staví malinko kriticky k tomu, že už se to takhle nedělá. Nad pokladnou visela dětská kresba dvou usmívajících se knihkupců, nikdo však nevěděl, které dítě ji nakreslilo nebo kdy obrázek vůbec vznikl (ta holka či kluk už nejspíš dosáhli věku, kdy by v obchodě mohli pracovat), a večer, když se z obchodu vytratil závan pečeného těsta, vzduch prosycovala vůně starého papíru, kávy a možností. V zadní části se nacházela malá kavárna s obstojnými čerstvými moučníky a snad až příliš nápaditými sendviči. Westley se zatím neodvážil vyzkoušet panini s marmeládou a pršutem, ale říkal si, že na to třeba jednou dojde.

Zkrátka se jednalo o příjemné místo, kde mohl člověk trávit čas, a Westley tam byl spokojený. Rád četl jakoukoli beletrii, ale nadevše miloval staré knihy – kvůli tomu, jak se rozevíraly na stránce s pasáží, kterou si kdosi před dlouhými lety oblíbil, a teď jako čtenářův duch nahlížel člověku přes rameno, kvůli trhlinkám v horní části stránky svědčícím o rázném otáčení stránek, občasným stopám tužky či ohnutým rohům – a rád trávil dny v jejich společnosti. Se znepokojením si však uvědomoval, že na pětatřicátníka není nijak zvlášť ambiciózní. Westley neustále čekal, jestli se v jeho životě něco přihodí, a pak se divil, když nic nepřicházelo. Možná nestačilo trávit dny otáčením stránek, možná by měl vyzkoušet něco jiného, třeba na něj čeká něco, nač dosud nepomyslel. Možná by měl najít způsob, jak si vydělat víc peněz, aby si mohl pořídit vlastní bydlení. Ale prozatím mu stačilo, že jsou zákazníci i kolegové příjemní (alespoň většina) a během hodin, kdy v obchodě vládne klid, má neustálý přísun dobrého čtení. Kdysi měl práci, na které mu opravdu záleželo, ale nakonec to nedopadlo dobře. Nerad o té době přemýšlel, byla to pro něj uzavřená kapitola. Knihy se však nikdy na nic neptaly. Kolegové tu a tam ano, ale Westley se uměl odpovědím obratně vyhýbat.

Před pultem antikvariátu se náhle objevila jeho kolegyně Raven, zrovna měla na sobě triko s citátem Louisy May Alcottové „Láska ke knihám jí popletla hlavu“. Zdálo se, že její sbírka knižních triček nemá konce, nosila je jako jakousi pracovní uniformu. Westley si dokázal živě představit, jak si jich objednává celou hromadu z nějakého úzce specializovaného internetového obchodu. Vypadala podrážděně, ale Westley už na základě předchozích zkušeností věděl, že jde o její obvyklý výraz a nutně to neznamená, že je něco špatně.

„Můžeš se dívat po starších výtiscích Mnoho strak věští vraždu?“ zeptala se ho a její hlas zněl, jako by na sobě nesla tíhu světa. „Volali z nějakýho čtenářskýho klubu a chtějí jich co nejvíc – a hned. Mohla bych je objednat, ale systém má odstávku. Jako obvykle.“

„Jasně. Budu mít oči na stopkách,“ odpověděl Westley a neurčitě mávl ke krabicím a nákupním taškám s darovanými knihami, které čekaly, až je roztřídí. Ačkoli jim zákazníci neměli knihy bez předchozí domluvy jen tak nechávat v obchodě, ustavičně se to stávalo, protože někteří byli zjevně ochotní vzdát se těch pár drobných, které by za knihy dostali, jen aby jejich literární vkus nikdo veřejně nehodnotil. Westley se usilovně snažil být na Raven milý – a popravdě tu knihu četl a líbila se mu, zamotané detektivky měl obzvláště rád – a tak dodal: „Ta knížka je docela dobrá. Četlas ji?“

Raven zavrtěla hlavou, následovalo ticho, slabě čpící rozpaky, načež beze slova odkráčela. Westley a Raven za sebou měli krátkou romantickou epizodu (pokud je ovšem „romantická“ to správné slovo), která zahrnovala muchlování v zadní části uličky s motivační literaturou a memoáry během loňského vánočního večírku pro zaměstnance. V přehnaně formálním lednovém rozhovoru, který Westley váhavě inicioval, se oba shodli, že o nic nešlo, jen vypili příliš chardonnay, které bylo k dispozici zdarma, takže udělali pár špatných rozhodnutí, a že by se k sobě měli nadále chovat s respektem jako kolegové. Teď byl květen a jejich konverzace stále připomínaly nacvičování divadelní hry. Kdyby ten ezo obchůdek prodával něco, co by dokázalo smazat nechtěnou minulost, Westley by si to bez váhání koupil. Sám sobě přísahal, že na pracovní akci už nikdy nebude pít a možná se začne víc snažit, aby potkal někoho sympatického mimo práci, ačkoli vůbec netušil, jak na to.

Měl spoustu času o takových věcech přemítat – prodeje v obchodě běžely stabilně a poklidně, nikdy nebylo vyloženě narváno, až na týden před Vánoci a vzácné příležitosti, kdy Julia, majitelka a manažerka obchodu v jedné osobě, oznámila víkendovou dvacetiprocentní slevu na vše, aby přilákala nové zákazníky. Westley si často lámal hlavu nad tím, jak Otevřená kniha přežívá finančně – kamenná knihkupectví to mají v době Amazonu těžké – ale Julia tyhle záležitosti se zaměstnanci moc nerozebírala, jen je pobízela, aby se k zákazníkům chovali mile a doporučovali jim ke koupi dobré knihy. Dveřmi vcházel stálý proud čtenářů, z nichž mnozí bydleli v okolí a patřili mezi pravidelné zákazníky, často hledali konkrétní titul, o kterém se doslechli nebo dočetli. Nebylo to tak dávno, co měl obchod problém se zákazníky, kteří brouzdali uličkami a poznamenávali si tituly, které je zaujaly, aby si je následně koupili na internetu levněji. Julia však přišla s inovativní strategií a lidem, kteří si zapisovali názvy nebo si telefonem fotili obálku, adresovala dlouhé pronikavé pohledy. Introvertnějším prodavačům bylo takové počínání dost proti srsti – Westleymu to moc nešlo – ale Raven si tuhle výzvu obzvlášť užívala, dokázala zírat neuvěřitelně soustředěně, jako laserový zaměřovač, čímž nezvedené zákazníky viditelně znervózňovala. Pocit hanby kupodivu zabíral a problém časem víceméně vymizel.

V knihkupectví pracovala hrstka lidí, ale Westley nejčastěji přicházel do styku s ostatními zaměstnanci na plný úvazek (když započítal i Julii, byl jedním z pěti, kteří pracovali podle pružného rozvrhu pět dní v týdnu) a během let společné práce a rozhovorů se dozvěděl, že se všichni ostatní ve volném čase věnují nějaké jiné činnosti. Raven kupříkladu podnikala v oboru barvení příze a v jednom kuse mluvila o tom, jak objevila nový odstín modré. (Modrá očividně skýtala nekonečně možností.) Andrew, který nosil každý den sako, dokonce i v létě, ačkoli v obchodě nebyla klimatizace, se učil na přijímačky na práva. Julia bez přestání vykládala o svých třech vnoučatech, která byla výjimečně chytrá a rozkošná, jak alespoň tvrdila. (Několikrát je s sebou přivedla na čtení pohádek a Westleymu její vnoučata připadala dokonale nevýjimečná, ale co o tom mohl vědět?) Alejandra psala fantasy román odehrávající se na planetě, kde všem ustavičně rostou vlasy tak, že to lze sledovat pouhým okem, a často civěla z okna a promýšlela si další kapitolu. Westley ji zvědavě pozoroval a uvažoval, jaké by asi tak bylo stvořit celý nový svět. Každému z nich záviděl, že mají mimo obchod něco, co milují.

V Otevřené knize se prodávaly nové knihy i knihy z druhé ruky a Westleyho neustále překvapoval počet lidí, kteří se do obchodu dostavovali s krabicemi a taškami plnými knih k odprodeji a doufali, že náhle zbohatnou. Nikdo však mnoho peněz nedostal – Julia se věčně strachovala o cash flow a raději než peníze rozdávala poukázky na nákup v knihkupectví; za hromady ohmataných paperbacků, starých učebnic, kuchařek s věnováním a výtisků Padesáti odstínů šedi, které si zjevně všichni koupili, ale nikdo je nechtěl mít doma, nabízela v rámci přesvědčovací strategie poukázku dvojnásobné hodnoty, než kolik by vydala v hotovosti. Nové přírůstky, které Westley zrovna procházel, vypadaly úplně typicky: k dalšímu prodeji mohli přijmout zhruba třetinu, pokud vůbec, zbytek darují knihovně nebo vrátí zákazníkovi, pokud na sebe zanechal kontakt. S opotřebovanými knihami to jde postupem času z kopce a nebylo pěkné přemýšlet, co se stane s těmi, které už nikdo nechce. Westley si občas představoval smutný ostrůvek někde daleko, liduprázdné pláže, na nichž se tyčí haldy opotřebovaných thrillerů určených pro masový trh a veganských kuchařek pocintaných sezamovou pastou.

Zdálo se, že štos knih, který zrovna procházel, je právě pro takové místo předurčen: malá, odrbaně vyhlížející hromádka vybledlých paperbacků s popraskaným hřbetem a rohy stáčejícími se opotřebením. Jedinou možnost pro ně představoval koš na tříděný odpad – prastaré knížky v brožované vazbě, se stránkami změklými do podoby flanelového povlečení, nechtěla ani knihovna – ale když si Westley přisunul kupičku k sobě, všiml si, že z ní vyčnívá jedna kniha, nová a lesklá, na paperback nezvyklé velikosti. Zdvihl ji: U sta stromů od Dukea Munroa, s obrázkem muže a ženy v khaki stejnokrojích objímajících se v lese namalovaném velkými tahy štětcem a se stoupajícím kouřem v rohu obálky. Jméno autora mu nic neříkalo, ale na nadějeplném, amatérském designu knihy bylo něco, co Westleyho dojalo. Knihu otočil a přečetl si text na zadní straně:

Dokáží dva hasiči z odlehlé stanice najít lásku? Verity Sloaneová se nestala hasičkou kvůli tomu, aby se seznamovala s muži, ale protože miluje živly, především vodu a oheň. Když se první žena ve venkovském hasičském sboru 39B setká s Willem McEwanem, který už dlouhá léta stojí v čele týmu, přelétne jiskra – ale jaká?

Westley se už chystal titul přihodit na hromádku knih čekajících na zařazení do police, když ho zaujala fotka autora dole na zadní straně obálky: vousatého třicátníka v kostkované flanelové košili. Kupodivu se hodně podobal Westleymu. Stručná biografie Dukea Munroa popisovala jako „oblíbeného autora příběhů o mužích i pro muže“, který žije na severozápadním pobřeží, rád sbírá lesní plody, leze po horách, postává na okraji útesů (Westleyho napadlo, jestli se nejedná o metaforu) a má v oblibě udržitelnou kuchyni. Knihu vydalo malé nakladatelství. Westley ho neznal, snad šlo o jedno z těch „prestižních“ nezávislých nakladatelství, ale třeba ne – v dnešní době bylo čím dál těžší to rozeznat. V každém případě se jednalo o romanci.

Na muže pojmenovaného po hrdinovi ze známého romantického filmu Westleyho romantika moc nezajímala – nebo o tom alespoň sám sebe přesvědčoval poté, co jeho poslední vztah skončil katastrofou. Byl už dlouho singl (odhlédneme-li od výjimky v podobě nepovedeného románku na vánočním večírku) a bydlel se spolubydlícími, kteří sice byli fajn, ale většinou si drželi odstup. Romantickým příběhům se obvykle obloukem vyhýbal, ale tenhle autor působil jako někdo, koho by mohl znát, a Westley k němu náhle pocítil podivné pouto – je to snad příběh o životě, jaký by mohl prožívat, kdyby se tak opatrnicky nevázal na tohle knihkupectví? Kniha mu každopádně připadala jako potenciální zábavné čtení k večeři, kterou jídával sám, a možná by mohla znamenat první příležitost říct něčemu novému ano, protože ne zjevně nikam nevede. Westley si strčil U sta stromů do brašny, nenápadně, ačkoli by mu nikdo nevyčítal, že si bere domů knihu z druhé ruky. Byla to nepsaná výhoda jeho práce a on ji často využíval.

Z myšlenek na Dukea Munroa ho vyrušil Juliin hlas. „Westley, můžeš sem jít?“ zavolala na něj přes místnost. „Bleskový time-out.“ Julia měla šedivé vlasy nagelované do bodlinek, slabost pro rozevláté oblečení od Eileen Fisher z druhé ruky (hodně toho napovídala o tom, kde tu značku koupit ve slevě, ačkoli se nezdálo, že to někoho z nich zajímá) a často při vedení zaměstnanců používala sportovní analogie. Westley měl Julii rád a považoval ji za férovou a ohleduplnou šéfovou, ale snadno si dokázal představit, jak cepuje cvičence provádějící planky a kliky.

U pokladny se shromáždilo pár zaměstnanců na plný úvazek, ve tvářích se jim zračilo mírné očekávání, ale žádný velký zájem. „Hele, Westley,“ oslovila ho Alejandra, když vzhlédla od krabice nových brožovaných knížek, kterou právě vybalovala, „našel jsi tu knížku od Octavie Butlerové, co jsem ti tu nechala?“

„Jo, díky,“ odpověděl Westley. Sice science fiction tolik neholdoval, ale líbilo se mu poslouchat, jak Alejandra s nadšením vypráví o svých oblíbencích. „O víkendu se do ní pustím.“ Rád by v rozhovoru pokračoval, ale už nevěděl, co říct.

Naštěstí byla Julia připravená zahájit poradu. Podobná shromáždění obvykle znamenala, že má někdo narozeniny, blíží se svátky nebo chce Julia všechny upozornit, aby dbali na pořádek na policích. (Julii z nějakého důvodu připadalo, že je důležité to zaměstnancům neustále připomínat, ačkoli na policích vždy vládl řád – zboží v Otevřené knize bylo vystavené s téměř vojenskou precizností.) Dnes však Juliin výraz napovídal, že se děje něco významnějšího. „Mám tu všechny?“ zeptala se a podle všeho si je v duchu přepočítala.

„Jasně, ne že by nás bylo tolik,“ poznamenal Andrew, který se na poradách často už jen z principu stavěl do opozice.

Julia ho neslyšela, nebo možná předstírala, že ho neslyší. „Fajn! Mám pro vás opravdu skvělou zprávu,“ pronesla zvučným hlasem. „Budeme ve filmu!“

Ta skvělá zpráva dopadla s tupým žuchnutím, jako když na pultu přistane stoh knih v pevné vazbě. Julia ticho ignorovala a pokračovala. „Možná už jste slyšeli o Donně Wolfeové. Té režisérce, kterou opravdu měli nominovat na Oscara za Dvanáctku k večeři, ten film o kanibalech?“ Dál vládlo ticho. „No, v každém případě je tady ve městě a její nový film se částečně odehrává v knihkupectví – a ona chce některé z těch scén natáčet u nás!“ Julia se významně odmlčela a rozhlédla se, aby zjistila, co oni na to.

„Bude se ten nový film podobat Lásce přes internet?“ zeptala se Alejandra, aby Julii potěšila trochou zájmu. Alejandra, filmová nadšenkyně, zbožňovala tvorbu výstavek zaměřených na zfilmované knihy a na pozici v Otevřené knize se přihlásila částečně kvůli své slabosti pro ten film s Meg Ryan. Vzápětí ale přišlo zklamání. Jednou se s lehkou ironií v hlase Westleymu svěřila se svým zděšením, že se personál Otevřené knihy neschází mimo práci, aby si spolu spontánně zazpívali, a problémy neřeší pověšením dalších žároviček. Protože Westley Lásku přes internet neviděl, netušil, o čem to mluví ani co myslí těmi žárovičkami.

„Ano,“ odpověděla Julia, poněkud zklamaná nedostatkem nadšení. „Vlastně ne. Bude to úplně jiný film. Alespoň tedy myslím, popravdě o něm nic nevím.“

„Proč bude Donna Wolfeová natáčet film zrovna tady?“ zareagoval Andrew, který rád pokládal složité dotazy. Často to působilo, že si nacvičuje, jak bude v soudní síni dusit neochotného svědka.

„Budeme v tom filmu vidět?“ zajímala se Alejandra.

„Bude natáčení probíhat během pracovní doby?“ zeptal se Westley.

„Dostaneme za to prémie?“ nadhodila Raven.

„Na žádnou z těch otázek nedokážu odpovědět,“ odtušila Julia, jejíž nadšení ve světle jejich dotazů rychle vyprchávalo. „Brzy se dozvíme víc. Je to tak trochu na poslední chvíli. Myslím, že jim to jiné knihkupectví odřeklo, a někdo zjevně štábu doporučil Otevřenou knihu, protože prý vypadá tak, jak si režisérka přeje, ať už to znamená cokoli. Ale chtějí tu začít natáčet ke konci měsíce, bude to trvat pár týdnů. Pro obchod to bude skvělá reklama, takže jsem samozřejmě kývla. Začátkem týdne se tu zastaví někdo ze štábu, mimo jiné i lokační skaut.“ Na vyslovení té pozice si dala záležet, jako by se jednalo o cosi exotického, s čím se musí zacházet přepečlivě. „Buďte jim nápomocní, jak jen to půjde.“ Očividně popuzená, že její velké oznámení nevyvolalo žádný poprask, mávla rukou a propustila je. „Fajn, zpátky do práce. Víc si k tomu řekneme později.“

Westley se vrátil k pultu antikvariátu a uvažoval, co pro ně může natáčení v obchodě znamenat. Dvanáctku k večeři – satirický film týkající se kanibalismu a pravidel etikety při banketech – viděl a úplně ho nepochopil, ale na artový film vyvolal celkem velkou senzaci. Rychle si vyhledal Donnu Wolfeovou na internetu, ale ještě předtím se ujistil, že má počítač natočený tak, aby jeho kolegové neviděli na obrazovku. Objevil spoustu článků a fotografií, kde měla režisérka pokaždé tmavé brýle, a Westley si nebyl jistý, jestli má potíže se zrakem, nebo je jenom pozérka. Na wikipedii se dočetl, že Donně Wolfeové je už hodně přes padesát, natočila řadu filmů, které si získaly pozornost kritiků, ačkoli je nezhlédlo nijak velké publikum, a že má „pozoruhodný vizuální cit“ a „dar vyvolávat svou filmovou tvorbou otázky“, což si Westley vyložil tak, že její filmy jsou složité a nejspíš ne moc zábavné. Netušil, co může pohledávat v Seattlu, ale natáčení v obchodě znělo jako zajímavé vybočení z každodenní rutiny. Aspoň se něco bude dít.

Když začal Westley listovat vrchní knihou z dalšího sloupce darovaných knih, který někdo ten den přinesl, vypadl z ní los. To se dělo poměrně často a Westley se obrátil k počítači, aby na internetu zadal jeho číslo a ujistil se, že není výherní – taky že nebyl, nikdy nebyly – a kvůli tomu zapomněl prolistovat zbytek knih z hromádky. Všechno to byly detektivky, o nichž věděl, že se snadno prodají, a tak je odbavil jako obvykle, na zadní stranu obálek nalepil nové cenovky a uložil je do vozíku s novým zbožím, aby je Raven mohla zařadit do polic, až příště půjde kolem. Byl spokojený, že si všiml výtisku knihy, po které se sháněla, a tak položil Mnoho strak věští vraždu navrch komínku.

3

Laura

Řízení představovalo jednu z mála situací, kdy Laura cítila, že může být sama sebou. V práci v obchodním domě Waterton musela jakožto osobní stylistka budit dojem uhlazené profesionality: být elegantní nepopsanou tabulkou, do které si klienti promítnou vlastní představy, studnicí módní moudrosti, která dokáže vysvětlit, proč jsou najednou šik takové věci jako obří plandavé kalhoty, maličké batůžky či objemné balonové rukávy. Doma se zase musela před svou sedmiletou dcerou Olivií tvářit sebevědomě a vševědoucně, odpovídat na nekonečné dotazy a u toho vyzařovat stabilitu milujícího, dospělého rodiče samoživitele.

Ale v tomhle květnovém odpoledni, sama v autě na cestě domů z práce s mezizastávkou v Otevřené knize, kde si chtěla koupit knížku do čtenářského klubu, na který popravdě neměla čas, mohla Laura prostě jen být. Mohla poslouchat hloupé podcasty a chichotat se jim, přidat se ke zpěvu písní, které jí připomínaly jednodušší časy, nebo si užívat výhled na Washingtonovo jezero, které za jasných dní lemovalo Lauřinu čtvrť oslnivou modrou a dnes vypadalo jako hrubá, kousavá šedivá deka. Nebo si mohla jenom vychutnávat ticho a skutečnost, že ji právě nikdo nepotřebuje – ani dcera, ani chůva, ani její roztomile teatrální asistent, který od ní vždy chtěl slyšet názor na své upravené obočí nebo na to, jestli barva jeho ponožek hezky vynikne. Lauře dopravní zácpy nikdy nevadily. Naopak se na ně těšila. Při všech těch rodičovských povinnostech a shonu v práci se ocitala tak zřídkakdy sama, že bylo vítanou změnou, když mohla mluvit jen sama se sebou.

A především si v autě mohla poplakat, když to potřebovala. Využila toho už mnohokrát, především během těch dávných ošklivých měsíců, kdy byl její manžel Sam nemocný, Olivia věčně nespokojené miminko a život Lauru tolik válcoval, že se občas bála ráno vstát z postele. Před pěti lety se stala vdovou, ale to slovo k ní nepasovalo – zdálo se jí, že označuje mnohem starší ženu s popelavou tváří, dramaticky zahalenou v černé. Sam zemřel v pětatřiceti na rychlou, zákeřnou rakovinu a zanechal Lauru samotnou s batoletem a zlomeným srdcem. Laura a Sam se potkali, když jim oběma bylo lehce přes dvacet, a ona si byla jistá, že s ním spokojeně zestárne – až příliš často se jí ale zdálo, že život vám někdy nedá zrovna to, co očekáváte.

Čas plynul, batole rostlo a Lauřino roztříštěné srdce se jen pomalu slepovalo… Vlastně ne, doopravdy se neslepovalo a nejspíš k tomu ani nikdy nedojde, ale jak roky ubíhaly, už to nebolelo tolik. Laura si dlouho myslela, že zbytek života stráví žalem a truchlením, že propukne v pláč, kdykoli uvidí muže s kšiltovkou podobnou té, kvůli níž si ze Sama často utahovala, nebo když uslyší písničku, kterou si kdysi společně užívali na koncertě. Vzpomínka na Sama nicméně během těch let přecházela ze zničující bolesti do tichého, melancholického trápení. Ačkoli byl Sam v jejím životě i nadále silně přítomen – hlavně když pohlédla do Oliviiných hnědých očí, které byly stejně srdceryvně vážné jako oči jejího otce – Laura zjistila, že postupem času její smutek sice nemizí, ale čím dál více ustupuje. Dnes už to bylo něco ukrytého kdesi za obzorem, jako suvenýr z dávných cest, schovaný po většinu času v zásuvce a vytahovaný jenom příležitostně. Stále nacházela věci, které jí Sama připomínaly: na zadním nárazníku auta, které mu patřívalo, například zůstávala nálepka Severozápadní univerzity. Navzdory opakovaným problémům s motorem a neustále se rozšiřující změti skvrn na potazích si nedokázala představit, že by kdy chtěla jiné.

Když Laura spěchala do Otevřené knihy, cítila v sychravém jarním vzduchu vůni čerstvého listí, kterou však brzy vystřídalo kouzelné aroma knihkupectví: vůně právě vytisknutého paperbacku, vůně úžasných volných chvil. V kavárně a na všehochuti křesílek rozesetých po obchodě jako vždy posedávala pestrá směsice návštěvníků, útržkovitě ťukali do notebooků a zdálo se, jako kdyby se nepohnuli už celé hodiny. Nebylo to poprvé, co ji napadlo, jestli vůbec někdy odcházejí a jaké asi tak vedou životy, že nemají co na práci. O děti se očividně starat nemusejí. Přemítala, zda tam nezůstávají i po zavíračce, možná dál posedávají ve tmě, uhranutí svými obrazovkami, a usazení na svém místečku tiše stárnou. Tak jako knihy na dřevěných policích tvořili součást atmosféry obchodu, vždy přítomní jako komparz na divadle, a bylo jen těžko možné představit si obchod bez nich.

U pokladny nestál žádný zákazník, a tak Laura vykročila rovnou k ní. Tím upoutala pohled ženy ve špatně padnoucím tričku a stejně špatně padnoucí podprsence, s modrým proužkem ve vlasech a visacími, ručně vyrobenými náušnicemi uháčkovanými z příze v barvách, které k sobě moc neladily. Lauře nikdy neuniklo, jak se druzí oblékají, a dokonce si všímala i jejich spodního prádla. Po mnoha letech práce v obchodním domě, kde začínala právě v oddělení s dámským prádlem (tam se naučila preciznímu umění odhadnout velikost podprsenky pouhým okem) a postupně se vypracovala až na pozici osobní stylistky, si nemohla pomoct. Ač byla v pokušení té ženě poradit ohledně lépe padnoucího prádla, které by jí poskytlo správnou oporu, přísně si to zakázala: byla přesvědčená, že je důležité pomáhat jen tomu, kdo o to požádá.

„Promiňte,“ oslovila Laura ženu za pultem a soustředila se na to, proč přišla, ale až příliš pozdě si uvědomila, že si není jistá názvem knihy. „Máte prosím knihu… myslím, že se jmenuje Straka věští záhadu? Jméno autora je, ehm, asi… sakra, nevzpomenu si.“

Zaměstnance knihkupectví podobné dotazy zjevně nevyváděly z míry – Lauře to připadalo jako superschopnost. „Vy asi budete z toho čtenářského klubu. Máte na mysli Mnoho strak věští vraždu od Anthonyho Horowitze,“ opáčila žena bez sebemenšího zaváhání. „Někdo z vašeho klubu dneska ráno volal. Momentálně na skladě nemáme nové výtisky, ale možná se nějaký najde v našem antikvariátu. Vydržte vteřinku, dojdu se podívat.“ Přešla na druhou stranu obchodu. Zatímco Laura čekala, prohlížela si vystavené stylové brýle na čtení a uvažovala, jestli by s kulatými obroučkami vypadala roztomile retro, nebo jako matka Harryho Pottera. Malé zrcadlo ji ujistilo, že druhá možnost je mnohem pravděpodobnější.

„Olivka se moc těší. Prý chce vidět, kam se všechny ty odpadky podějou.“ Ashley s ledabylým mávnutím zamířila ke dveřím. „Tak zatím.“

A.