Stephen King

VYKOUPENÍ

Z VĚZNICE

SHAWSHANK

Věnováno Russovi a Florence Dorrové

Zoufalci dělaj zoufalosti.

– AC/DC –

Nějak se to ke mně doneslo.

– Norman Whitfield –

Tout s’en va, tout passe, l’eau coule, et le coeur oublie.

(Všechno odchází, všechno pomíjí, voda teče a srdce zapomíná.)

– Flaubert –

Copyright © 1982 by Stephen King

Translation © Ivan Němeček, 2014

Original English title: THE SHAWSHANK REDEMPTION

Published by agreement with the author and the author‘s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-767-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-768-1 (mobi)

V každý federální věznici v každým státě je nejspíš chlápek jako já – a mně to můžete věřit. Seženu vám balený cigára, pytlík tabáku s marjánkou, když k tomu máte sklony, lahvičku brandy, abyste mohli oslavit synovu nebo dceřinu maturitu, a skoro všechno ostatní… teda co má nějakej smysl. Ale vždycky to tak nebylo.

Já do Shawshanku přišel ve dvaceti a jsem jeden z mála lidí z naší šťastný rodinky, kterej se chce přiznat k tomu, co udělal. Spáchal jsem vraždu. Uzavřel jsem velkou pojistku na svou manželku, která byla o tři roky starší než já, a pak jsem si pohrál s brzdama chevroletu, kterej nám dal její táta jako svatební dar. Vyšlo to přesně tak, jak jsem to naplánoval, i když jsem nepočítal s tím, že cestou do Castle Hillu a do města vezme ještě sousedku a jejího mrňavýho synka. Brzdy vypověděly službu a auto na kraji města sjelo ze silnice, prolítlo křovím a začalo nabírat rychlost. Svědkové říkali, že než to napálilo do pomníku obětí občanský války a chytlo plamenem, muselo jet tak osmdesát nebo víc.

Plánoval jsem i to, že mě chytnou, ale zaskočili mě a já putoval sem. V Maine není trest smrti, ale okresní návladní se postaral, abych to schytal za všechny tři smrti a dostal tři doživotní tresty, k vykonání jeden po druhým. To na hodně dlouhou dobu vyloučilo jakoukoliv šanci na podmínečný propuštění. To, co jsem udělal, nazval soudce „odporným zločinem“, a celkem oprávněně, jenže teď už je to dávná minulost. Můžete se o tom dočíst na zažloutlejch stránkách castlerockskýho Callu, kde velký titulky hlásající mý odsouzení vypadaj trochu směšně vedle zpráv o Hitlerovi a Mussolinim a o Rooseveltových písmenkových agenturách1. Jestli jsem se rehabilitoval, ptáte se? Vždyť já ani nevím, co to slovo znamená, alespoň pokud jde o věznice a nápravný zařízení. Myslím, že je to slovo, který používaj jen politici. Může mít nějakej jinej smysl, kterej možná časem objevím, ale to je budoucnost… takže něco, o čem se trestanci učej nepřemejšlet. Byl jsem mladej, hezkej a pocházel jsem z chudinský čtvrti. Zbouchnul jsem holku, co bydlela v jednom z těch starejch krásnejch domů na Carbine Street. Její táta byl se svatbou svolnej s podmínkou, že budu makat v jeho optický firmě a „vypracuju se“. Zjistil jsem, že ve skutečnosti mě chtěl jen udržet v baráku a mít pod palcem jako nepříjemný zvíře, který se nepodařilo vychovat a který může kousat. Nakupená nenávist mě nakonec dohnala k tomu, co jsem udělal. Kdybych dostal druhou šanci, už bych to neudělal, ale nejsem si jistej, jestli mě tohle rehabilituje.

Na každej pád vám ale nechci vyprávět o sobě, ale o jistým Andym Dufresneovi. Než s tím začnu, musím vám vysvětlit pár dalších věcí, týkajících se mý osoby. Nebude to trvat dlouho.

Jak jsem říkal, za těch skoro čtyřicet let dokážu v Shawshanku sehnat všechno. A nemyslím tím jen kontraband, jako jsou cigára a chlast, ačkoliv právě tohle je nejžádanější zboží. Je tisíc dalších položek, který vězňové potřebujou, a i když jsou některý naprosto nevinný, je těžký přijít k nim v base, kde má bejt člověk za trest. Byl tu jeden chlápek, kterej seděl za znásilnění malý holčičky a za obnažování před desítkama dalších. Tomu jsem sehnal tři kousky vermontskýho růžovýho mramoru a on z nich udělal nádherný sošky dítěte, asi dvanáctiletýho kluka a fousatýho chlapa. Říkal jim Tři podoby Ježíše a teď se nacházej v přijímacím salonu chlápka, co bejval guvernérem tohodle státu.

Nebo si možná budete pamatovat jméno jinýho chlápka tady odsud, pokud jste vyrůstali na severu Massachusetts – Robert Alan Cote. V jednapadesátým se pokusil vyloupit První obchodní banku v Mechanic Falls a to přepadení se proměnilo v krvavou lázeň – šest mrtvejch, z toho dva členové gangu, tři rukojmí a jeden mladej státní polda, kterej tam strčil hlavu v nesprávnej čas a koupil to do oka. Cote měl sbírku mincí. Samozřejmě mu ji nepovolili mít v base, ale s trochou pomoci jeho mámy a chlápka, co řídil náklaďák s prádlem, se mi podařilo propašovat mu ji sem. Povídám mu, Bobby, ty jseš magor, když chceš mít sbírku mincí v kamenným hotelu plným zlodějů. On se na mě podívá a usměje se a povídá: Já vím, kam si je schovat, kde budou v bezpečí. Buď klidnej. A měl pravdu. Bobby Cote umřel v sedmašedesátým na mozkovej nádor a tu jeho sbírku mincí nikdo nenašel.

Na Valentina jsem sehnal pro chlapy čokolády a na svátek svatýho Paddyho jsem šílenýmu Irovi O’Malleymu přines tři zelený mlíčný koktejly, který dělaj u McDonalda; dokonce jsem zajistil půlnoční promítání Hlubokýho hrdla2 a Ďábla ve slečně Jonesový3, když pár chlapů dalo do kupy prachy na vypůjčení těch filmů… i když za tenhle kousek jsem si vysloužil tejden v díře. To je riziko povolání u chlápka, kterej shání věci.

Sháněl jsem encyklopedie a pornografický knížky a různý ptákoviny jako ruční bzučáky a svědivej prášek a občas jsem se postaral, aby chlápek, co měl velkou pálku, dostal kalhotky svý ženy nebo holky… nejspíš si umíte představit, co s nima ty chlapi za nekonečnejch nocí dělali. Tyhle služby pochopitelně nezajišťuju gratis a u některejch je cena dost vysoká, ale já to nedělám jen pro prachy; k čemu jsou mi tady prachy? Nikdy si nekoupím kadilaka ani nepoletím v únoru na čtrnáct dní na Jamajku. Dělám to ze stejnýho důvodu, z jakýho dobrej řezník prodává jen čerstvý maso: mám dobrou pověst a chci si ji udržet. Jsou jediný dvě věci, s kterejma odmítám kšeftovat – zbraně a tvrdý drogy. Nebudu nikomu pomáhat, aby zabil sebe nebo někoho jinýho. Do konce života mám zabíjení dost.

Jo, jsem normální chlápek, a tak když za mnou v devětačtyřicátým přišel Andy Dufresne a poprosil mě, jestli bych mu do basy nemoh propašovat Ritu Hayworthovou, řek jsem, že je to bez problému. A bylo.

Když Andy přišel v osmačtyřicátým do Shawshanku, bylo mu třicet. Byl to malej úhlednej chlápek s pískovejma vlasama a malejma šikovnejma rukama. Nosil brejle se zlatejma obroučkama a měl vždycky ostříhaný a čistý nehty. Je zvláštní, že si tohle člověk pamatuje u chlapa, ale ono mi to Andyho tak nějak charakterizuje. Vždycky vypadal, jako že by měl mít kravatu. Venku byl viceprezidentem úvěrový sekce velký portlandský banky. To je slušná práce pro tak mladýho chlápka, zvlášť když uvážíte, jak konzervativní banky jsou… a pokud jde o Novou Anglii, musíte tenhle konzervatismus vynásobit deseti, protože tady lidi nesvěřej peníze člověku, kterej není plešatej, nekulhá a neustále si neupravuje kalhoty, aby měl rovně puky. Andy seděl za vraždu svý manželky a jejího milence.

Každej ve vězení je nevinnej. Čte Písmo svatý, jako čtou televizní kazatelé Apokalypsu. Jsou to oběti soudců kamennejch srdcí a neschopnejch advokátů nebo policejních intrik nebo smůly. Čtou bibli, ale z jejich tváří vyčtete něco jinýho. Většina vězňů jsou grázlové, který jsou zlý na sebe i na všechny ostatní, a jejich největší smůla byla, že je mámy donosily.

Za celý ty léta v Shawshanku tu nebylo ani deset chlapů, kterejm jsem věřil, že jsou nevinný. Andy Dufresne byl jeden z nich, i když o jeho nevině jsem byl přesvědčenej až po pár letech. Kdybych byl členem tý poroty, která u portlandskýho Nejvyššího soudu rozhodovala během šesti bouřlivejch tejdnů na přelomu sedmačtyřicátýho a osmačtyřicátýho roku jeho případ, taky bych hlasoval pro vinu.

Byl to zapeklitej případ, takovej pikantní, se všema správnejma přísadama. Byla v něm nádherná holka se společenskejma stykama (mrtvá), známej místní sportovec (taky mrtvej) a prominentní mladej bankovní úředník. Celej případ pak skandálně okořenily narážky novin. Pro obžalobu to bylo jednoznačný. Proces trval tak dlouho, jak trval, protože prokurátor chtěl kandidovat do sněmovny a potřeboval, aby si obyčejnej člověk zapamatoval jeho ksicht. Byl to parádní soudní cirkus, na kterej stáli diváci ve frontě od čtyř od rána bez ohledu na minusový teploty, jen aby si zajistili místo.

Fakta obžaloby, který Andy nikdy nepopíral, byly následující: že měl manželku Lindu Collinsovou-Dufresneovou, že ta v červnu 1947 projevila zájem naučit se golf v klubu ve Falmouth Hills, že čtyři měsíce skutečně brala hodiny, že její instruktor byl místní golfovej profík Glenn Quentin, že se Andy koncem srpna 1947 dozvěděl, že Quentin a jeho žena jsou milenci, že Andy a Linda Dufresneovi se 10. září 1947 odpoledne tvrdě pohádali a že předmětem tý hádky byla nevěra.

Podle Andyho výpovědi se Linda vyjádřila, že je ráda, že to Andy ví, protože to věčný utajování bylo vyčerpávající. Řekla Andymu, že se chce rozvést v Renu. Andy prohlásil, že ji radši uvidí v pekle než v Renu. Linda odešla na noc ke Quentinovi do jeho pronajatý chaty nedaleko golfovýho hřiště. Ráno je uklízečka našla v posteli mrtvý. Každej byl čtyřikrát střelenej.

Tahle poslední skutečnost svědčila víc proti Andymu než proti komukoliv jinýmu. Okresní návladní na ni kladl velkej důraz v zahajovací i závěrečný řeči. Andrew Dufresne, tvrdil, nebyl podváděný manžel, který horkokrevně toužil potrestat nevěrnou manželku; to, říkal návladní, by bylo pochopitelné, ne-li omluvitelné. Ale toto byla mnohem chladnokrevnější pomsta. Považte! hřměl návladní na porotu. Čtyři a čtyři! Nikoliv šest výstřelů, ale osm! Vystřílel celý zásobník… pak ho musel vyměnit, aby mohl na oba vystřelit znovu! ČTYŘI V NĚM A ČTYŘI V NÍ, hlásal portlandský list Sun. Bostonský Register označil Andyho jako „Vraha, který spravedlivě rozdává rány“.

Prodavač ze zastavárny v Lewistonu dosvědčil, že pouhé dva dny před dvojnásobnou vraždou prodal šestirannou osmatřicítku Police Special Andrewovi Dufresneovi. Barman z klubového baru vypověděl, že Andy toho večera 10. září přišel do baru kolem sedmé, za dvacet minut do sebe vyklopil tři neředěné whisky, a když se zvedl z barové stoličky, řekl barmanovi, že jde do domu Glenna Quentina a že on, barman, si „zbytek bude moct přečíst v novinách“. Další prodavač, tentokrát z obchodu Handy-Pik, vzdáleného asi míli od Quentinova domu, vypověděl před soudem, že tam Dufresne přišel téhož večera asi ve tři čtvrtě na devět. Koupil si cigarety, tři kvarty piva4 a nějaké utěrky na nádobí. Okresní soudní lékař vypověděl, že Quentin a Dufresneová byli zabiti mezi jedenáctou a půlnocí v noci z 10. na 11. září. Detektiv z kanceláře vrchního návladního, který byl případem pověřen, svědčil, že necelých sedmdesát yardů od chaty je odbočka, na které byly odpoledne 11. září vytěženy tři důkazy: prvním byly dvě prázdné kvartové lahve piva Narragansett (s otisky prstů obžalovaného), druhým dvanáct cigaretových nedopalků (všechny značky Kool, které kouří obžalovaný) a třetím sádrový odlitek pneumatiky (vzorkem i stupněm opotřebení přesně odpovídající vzorku pneumatiky plymouthu obžalovaného).

Na pohovce v obývacím pokoji Quentinovy chaty se našly čtyři utěrky na nádobí. Byly na nich díry po kulkách a spáleniny od střelného prachu. Detektiv soudil (přes zuřivé námitky Andyho obhájce), že vrah obalil utěrkami hlaveň vražedné zbraně, aby utlumil zvuk výstřelů.

Andy Dufresne svědčil pro vlastní obhajobu. Svůj příběh vyprávěl klidně, chladně a bez emocí. Řekl, že znepokojivé pověsti o jeho ženě a Glennu Quentinovi k němu dolehly někdy poslední týden v červnu. Koncem srpna už byl tak zoufalý, že se rozhodl ověřit si jejich pravdivost. V ten večer, kdy se Linda údajně chystala po golfu na nákup do Portlandu, Andy sledoval ji i Quentina do Quentinovy patrové pronajaté chaty (novinami nevyhnutelně označené za „hnízdečko lásky“). Parkoval na odbočce, dokud ji Quentin asi za tři hodiny neodvezl ke klubu, kde měla svoje auto.

„Chcete tvrdit tomuto soudu, že jste sledoval svou ženu ve vašem zbrusu novém sedanu značky Plymouth?“ zeptal se ho okresní návladní při křížovém výslechu.

„Na ten večer jsem si vyměnil auto s kamarádem,“ odpověděl Andy a toto chladné přiznání, jak dobře své pátrání naplánoval, mu v očích porotců vůbec neprospělo.

Když vrátil příteli auto a vzal si vlastní, odjel domů. Linda byla v posteli a četla si. Ptal se jí, jak se měla v Portlandu. Odpověděla, že to bylo zábavné, ale neviděla nic, co by se jí líbilo natolik, aby si to koupila. „V tu chvíli jsem to věděl jistě,“ sdělil Andy napjatým divákům. Řekl to stejně chladným, odtažitým hlasem, jakým podal téměř celou svědeckou výpověď.

„V jakém jste byl rozpoložení těch sedmnáct dní od toho dne do dne vraždy?“ zeptal se ho jeho obhájce.

„Cítil jsem velkou bolest,“ odpověděl Andy chladně. A jako člověk, který přeříkává seznam položek na nákup, pak ještě vypověděl, že uvažoval o sebevraždě a došel dokonce tak daleko, že si osmého září koupil v Lewistonu zbraň.

Obhájce ho pak vyzval, aby řekl porotě, co se stalo, když jeho žena odjela na schůzku s Glennem Quentinem v ten večer, kdy došlo k vraždám. Andy to porotcům řekl… a vyvolal v nich ten nejhorší možný dojem.

Znal jsem ho skoro třicet let a můžu vám říct, že to byl ten nejrozvážnější chlap, jakýho jsem kdy znal. Všechno vám říkal jenom po troškách. Když ho něco trápilo, schovával si to pro sebe. Jestli měl někdy v duši temnou noc, jak by to napsal nějakej spisovatel, tak jste to nikdy nepoznali. Byl to týpek, kterej když se rozhodne spáchat sebevraždu, udělá to bez vzkazu na rozloučenou, ale ne dřív, než si dá věci do pořádku. Kdyby na svědecký lavici brečel, kdyby zesílil hlas nebo zaváhal, dokonce i kdyby se rozeřval na toho okresního návladního, kterej mířil do Washingtonu, nevěřím, že by dostal doživotí. A i kdyby dostal, byl by ve čtyřiapadesátým na podmínku venku. Jenže on vypovídal jako magnetofon, jako by říkal porotě: Takhle to je. Berte nebo nechte být. Nechali být.

Řekl, že ten večer se opil, že od čtyřiadvacátýho srpna byl víceméně v lihu pořád a že patří k lidem, který alkohol moc nesnášej. Už jenom tohle samo o sobě by těžko spolkla jakákoliv porota. Porotci si nedokázali představit tohohle chladnýho rozvážnýho mladýho chlapa v dvouřadovým vlněným obleku s vestou, jak je v jednom kuse nalitej kvůli pitomý milostný aférce svý ženy s nějakým maloměstským golfovým profíkem. Já jsem tomu věřil, protože jsem měl možnost poznat Andyho tak, jak ho těch šest ženskejch a šest chlapů v porotě nikdy poznat nemohlo.

Celou dobu, co jsem ho znal, se Andy Dufresne napil čtyřikrát ročně. Každej rok mě vyhledal na dvoře věznice vždycky tejden před svejma narozeninama a pak asi čtrnáct dní před Vánocema. Pokaždý s lahví Jacka Daniela. Koupil ji asi tak, jak si podobný věci kupuje většina vězňů – k otrocký mzdě, kterou vám tu platěj, si přidal trochu z vlastního. Do pětašedesátýho roku tu platili deseticent za hodinu a v pětašedesátým to zvedli na čtvrťák. Moje provize za kořalku byla a je deset procent, takže když si ji přidáte k ceně fajnový whisky jako Black Jack, umíte si asi představit, kolik hodin se musel Andy Dufresne potit ve vězeňský prádelně, aby si moh koupit ty čtyři panáky ročně.

Ráno na svý narozeniny dvacátýho září si dal velkýho panáka a pak dalšího, když se zhaslo. Druhej den dal zbytek lahve mně a já se o ni podělil s dalšíma. Pokud jde o další lahev, z tý si zavdal na Boží hod a pak na Silvestra. Ta pak zase putovala ke mně s pokynem, abych se o ni podělil s ostatníma. Čtyři panáky za rok – to vypil chlap, kterej měl s flaškou tvrdou zkušenost.

Řekl porotě, že ten večer desátýho byl tak opilej, že si z něj pamatuje jen jednotlivý chvilky. Namazal se už odpoledne – „Dal jsem si dvojitou dávku na kuráž,“ vypověděl. To si dal, než se začal zaobírat Lindou.

Když odjela na rande s Quentinem, uvažoval, že si to s nima vyříká. Cestou do jeho chaty se zastavil v klubu na pár rychlejch. Nevzpomíná si, vypověděl, že by řekl barmanovi, že si „zbytek bude moct přečíst v novinách“, nebo že by mu vůbec něco řekl. Pamatoval si, že v Handy-Piku si kupoval pivo, ale ne utěrky. „Proč bych si kupoval utěrky?“ ptal se a jedny noviny napsaly, že tři porotkyně se zachvěly.

Pozdějc, mnohem pozdějc přede mnou uvažoval o tom prodavači, kterej svědčil ve věci těch utěrek, a myslím, že to stojí za zaznamenání. „Řekněme, že když obcházeli svědky, narazili na toho člověka, co mi prodal pivo,“ přemítal jednou Andy na vězeňským dvoře. „To už uplynuly tři dny. Fakta o případu rozmazávaly všechny noviny. Třeba se na něj vrhli, pět nebo šest poldů plus ten všivák z kanceláře vrchního návladního plus zástupce okresního návladního. Paměť je hrozně ošemetná věc, Rede. Mohli začít otázkou, ‚A není možné, že si koupil čtyři nebo pět utěrek?‘, a tak si prošlapat cestičku. Když chce dostatek lidí, aby si člověk na něco vzpomněl, má to dost silný přesvědčovací účinek.“

S tím jsem souhlasil.

„Pane Dufresne, šel jste pak do domu Glenna Quentina a oba je zabil?“ zeptal se jeho obhájce.

„Děkuji, pane Dufresne.“

Okresní návladní vyskočil.

„Ne, pane.“

„Ano, pane.“

„Ano.“

„Ano, pane.“