Na vše připravena

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Ivanka Devátá

Na vše připravena – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

Jak vznikla tato kniha

Vůbec nevím, jak jsem svůj život zvládala. Domácnost, děti, divadlo, rozhlas, dabing… K tomu nějaké to natáčení, jeden manžel za druhým. Nastavovala jsem noci. Chlapci, když byli malí, tak řvali, ale pak stáli proti mně ve dveřích, usmívali se, pusu od ucha k uchu, a já zjihla. Mareček už v sedmi měsících v kočárku stál. Na ulici mě zastavil nějaký pán: „To z něho máte radost, paní Devátá, co?“ Já byla schvácená, nevyspalá, vyčerpaná a z posledních sil jsem hlesla, že ano, radost mám velikou. Co jiného jsem měla říct? Já snad i při posledním vydechnutí budu vypadat, jako když ze mě energie a štěstí přímo tryská.

Ve dvaceti svých knížkách jsem vyprávěla o tom, co jsem zažila, a myslela si, že jsem rybník svých vzpomínek definitivně vypustila. Ale pak mě navštívila Kristina, moje čtenářka, původně vystudovaná klavíristka a vůbec velmi inspirativní bytost a kladla mi otázky. Bylo jich tolik, že vznikla další kniha. Že by už opravdu poslední?

Ivanka Devátá

Ivanka Devátá mě provází životem od sedmnácti let, kdy jsem četla její první fejeton v časopise Vlasta. To byl rok 1990. Svým psaním mě celý život rozveselovala a její optimismus mi pomáhal překonávat těžké životní situace. Od chvíle, kdy jsem se dozvěděla, že obě moje děti mají těžkou formu autismu, jsem všechny její knihy přečetla mnohokrát a každá další mi přinesla závratnou radost.

Nemohla jsem žít s vědomím, že Ivanka Devátá už novou knihu nenapíše. Tak vznikl tento rozhovor, ve kterém jsem se ptala na věci, které jsem se o ní ještě nedočetla a chtěla je znát. A vznikl díky naší společné přítelkyni, novinářce Marii Formáčkové, která mě k Ivance přivedla.

Kristina Vochočová

O KRÁSE NESMÍRNÉ A O LOKNÁCH

Chci si s vámi povídat o radostech a strastech vašich všedních i svátečních dnů, prostě o vašem životě, o kterém jste napsala moje oblíbené knížky. Na všechno se díváte z té veselejší stránky, a přitom jste na svět přišla v dramatickém roce 1935. Ze zdravotních důvodů abdikoval T. G. Masaryk a prezidentem se stal Edvard Beneš. V Číně nastoupil do čela státu Mao Ce-tung, v Německu vznikl Wehrmacht…

Ale to všechno mi bylo naštěstí úplně jedno. Rodiče jsem si vybrala dobře, měli mě rádi, a tak se mi od začátku na světě líbilo.

Kromě vás se ještě narodili Elvis Presley, Erich von Däniken, Luciano Pavarotti, Alain Delon nebo Woody Allen…

A u nás třeba Rudolf Jelínek, bratři Jan a Kája Saudkové, Libuše Švormová nebo budoucí pan režisér Jaromil Jireš. A to jsem si zdaleka nevzpomněla na všechny, které jsem znala nebo pořád znám.

Narodila jste se do složité doby, ale ani následující léta nebyla bezstarostným tancem. Padesátá léta minulého století, kdy jste byla dívkou a mladou ženou, máme spojená s budováním socialismu, kdy i herci často oblékali montérky nebo usedali za volanty traktorů. Vy jste ale zahájila svoji kariéru ve velkém stylu. Jako dvaadvacetiletá jste hrála ve francouzsko-československém filmu V proudech, a to vedle slavné Mariny Vlady a Roberta Hosseina, kterého známe hlavně díky roli hraběte de Peyraca z filmů o krásné Angelice. V kráse jste si s Marinou nezadala, vypadala jste jako hollywoodská hvězda. Jak jste to dokázala v době, kdy nebyla k dostání skoro žádná kosmetika?

To, co jsem ke své kráse – jak lichotivě říkáte – potřebovala, k dostání bylo. Potřebovala jsem hřeben, mýdlo, kartáček na zuby a pastu. O ostatní se mi postarala laskavá příroda neboli genetika. Házela jsem očima, házela jsem hřívou a ono to kupodivu stačilo na udělání dojmu. Ale hlavně jsem byla mladá a dynamická, což mi ostatně vydrželo dost dlouho. Tedy ta dynamika.

Říkáte, že se postarala genetika, to znamená, že vaši předkové byli pohlední. Ale i hezcí lidé se o sebe musí starat. Už jen proto, aby jim to vydrželo. Jak na tom byla vaše babička a maminka, jak o sebe pečovaly a co vám radily?

Maminka byla hezká a asi proto o kosmetiku moc nedbala. Nevzpomínám si, že by kromě nějakého krému a rtěnky něco dalšího používala. Babička nedala dopustit na prášek Myjava. Vzpomínám si, že na obalu byla selka v kroji, a kdo měl Myjavu, byl krásný. Nejmíň jako ta selka. Ale co babička s práškem dělala, nemám tušení, možná se v něm koupala, možná si jím myla obličej a možná jen dělala dojem. Každopádně cenné rady do života mi udělovala, a to opakovaně: „Nezapomeň, že zuby a vlasy jsou největší ozdobou ženy.“

Já na to nezapomněla, ale ona asi ano. Přišla léta, kdy o zuby přišla, pořídila si sice náhradní, ale nosila je v kapse zástěry, kde rozhodně nezdobily. A to vůbec nebyla stará, i když mi tak jako dítěti připadala. Bylo jí něco přes padesát, podobně jako babičce Boženy Němcové. Té bylo šestapadesát, když tento svět opustila, a dnes je to dneska považováno za střed života. Já se ale jejími radami řídila a stále mám zuby vlastní, a to mi bude devadesát.

Ovšem v mládí bývala babička krasavice a fešák byl i dědeček. Na vojně byl u dragounů a rád o tom vyprávěl. Dodnes si pamatuji, jak říkal, že kůň se nikdy špinavé vody nenapije. Ani nevím, proč mi zrovna tohle uvízlo v paměti, stejně jako popis scénky, jak se jednou jejich eskadrona hnala přes pole a jakási babka si před nimi chránila brambory. A dědeček zůstal fešákem i po sňatku s babičkou, která se chlubila, jak jí sousedky záviděly, že každý večer ulehne do kanafasu s takovým krasavcem.

Pro mě už dědeček nebyl fešným dragounem, ale velmi zábavným dědou. Hrál mi loutkové divadlo, vyprávěl, jak rytíř přijde zleva (myslím, že četl i pokyny, které byly napsány ve scénáři hry), já se tomu strašně smála a děda měl radost.

Tříletá Ivuška v sametových šatech

S kamarádkou Světlou a kamarádem Milanem, se kterým jsem si hrála na doktora

S maminkou, tatínkem a hlavně mašlí ve vlasech

Tatínek komponuje. Dokonce složil jednu skladbu i pro mě, jmenovala se Ivančiny hračky, byla to suita a pracoval na ní skoro rok.

Babička, co milovala Myjavu, a maminka

Jako šestnáctiletá s tatínkem a čtyřletým bratříčkem

Zleva: já, chrudimská babička, maminka a dole brácha

Dědeček choval angorské králíky, ti se stříhali, vlna se odeslala ke zpracování a pak mi z přaden maminka pletla svetry. Jeden z nich mám na sobě na této fotografii, kde jsem s rodiči a bráchou.

Ve čtyřiadvaceti (a těhotná) jsem hrála pannu Márinku ve Filosofské historii.

V dobách vašeho mládí neměli všichni koupelnu. Většina domácnosti měla vodovod na chodbě nebo se chodilo s kýblem k pumpě. Jak jste na tom byli vy?

Jelikož byl tatínek šéfdirigentem, mívali jsme hezké byty, všechny byly s koupelnami, ale zažila jsem i ty bez koupelen. Když jsem žila v poválečné přídělové době dva roky u babičky v Chrudimi, v menším městě, kde se žilo přece jenom líp než ve velkých městech, užila jsem si koupání na etapy. Jednou za týden, v sobotu, přitáhla babička do kuchyně velkou železnou vanu, tu naplnila teplou vodou, mě tam strčili jako první, po mně přišel na řadu dědeček coby hlava rodiny a jako poslední do vany vlezla babička.

Takový proces probíhal ve všech domácnostech, jen tam, kde bylo víc dětí, šla hlava rodiny do vany jako první. Muž míval v tehdejších rodinách výsostné postavení, byl to živitel. Když byla na oběd třeba husa, samozřejmě to byl on, kdo dostal stehno. Jako dítě jsem také o stehno škemrala, babička mi ho mnohokrát slíbila, ale dostávala jsem jen horní křídlo, které babička za stehno vydávala. Ale smířila jsem se s tím. Mnohem víc pro mě znamenalo, když mi o pouti oblékli bleděmodré šatičky z organtýnu a posadili mě na bílého koně. To bylo na mém hodnotovém žebříčku vysoko nad husím stehnem.

Německý kadeřník Karl Ludwig Nessler se inspiroval ovčí vlnou a v roce 1906 vymyslel trvalou ondulaci, při které se prameny vlasů navlhčily směsí čpavku s boraxem a omotaly se kolem elektricky nahřívaných natáček. Tato úprava se bleskově rozšířila po světě a došla i k nám. Zcela jistě se dostala i do vaší rodiny…

Trvalá nemohla nikoho minout. Maminka chodila k jedné šikovné kadeřnici. Ta jí jednou vykouzlila nádherný drdol, který jí hrozně slušel. Jenomže paní doktorová Paulová, maminka mojí kamarádky Světly, nemohla půvab mojí maminky unést, a tak jí řekla, že jí to dělá starší. No a maminka na ni dala a vrátila se ke svému starému účesu. A přitom věděla, jak to chodí. Mnohokrát mi říkala, že kdo mě chválí, nemusí to se mnou myslet dobře a zrovna tak je to s kritikou. Ani ta nemusí být upřímná.

Paní doktorová ale byla autorita. Dcera majitelů malého niťařského krámu, která si vzala doktora, což bylo terno. Dodalo jí to takové sebevědomí, že by určitě dokázala za svého manžela zaskočit i v ordinaci.

Jednou jste napsala, že spolužačka Petráňová měla už v páté třídě trvalou. Kdy jste ji měla poprvé vy?

Když se mi narodil bratříček. To mi bylo dvanáct. Bratříček totiž jako tříměsíční těžce onemocněl, byl hospitalizovaný v brněnské nemocnici a maminka tam byla s ním. Vypadalo to špatně a jednou jsem dokonce zaslechla, že si pro něho asi přijde andělíček. A tak jsem udělala s pánem bohem kšeft. Slíbila jsem mu, že když bratříčka zachrání, budu se za něj denně modlit. A to také už přes sedmdesát let dělám. I když o jeho uzdravení se postaral hlavně penicilín, který se tehdy objevil. Modlím se proto, neboť se bojím, že kdybych přestala, tak by onemocněl. On zatím hraje tenis a lyžuje – přece jenom je znát, že je o dvanáct let mladší.

Jelikož jsem tehdy nosila na hlavě kohouta, což je účes, který dnes znají jen pamětníci, a pro tatínka by bylo jeho česání obtížné, nechala mě maminka ostříhat a řekla kadeřnici, ať mi udělá na konečcích vlasů trvalou. To abych dobře vypadala a tatínek mě nemusel česat.

Děsně mě to tenkrát pálilo, ale kadeřnictví bylo plné ženských, nechtěla jsem na sebe upozorňovat, tak jsem mlčky trpěla, ale nakonec to tak bolelo, že jsem zaúpěla. Kadeřnice to nějak na mé hlavě upravila a už to bylo lepší. Výsledek se mi líbil, určitě to bylo hezčí než dřívější kohout – stočené vlasy nad čelem a vzadu upevněné mašlí. Doma jsem si sedla k učení, sáhla si do vlasů a nahmatala tam mokvavý flek, kadeřnice mi kůži pořádně spálila. Ale tatínkovi jsem nic neřekla, už tak měl spoustu starostí, a ono se to nakonec nějak vyléčilo samo.

Ženy si prý dřív myly vlasy jednou měsíčně a používaly k tomu údajně borax a vaječné žloutky.

Na borax si nepamatuji, žloutky se asi používaly, ale u nás ne. A že by se vlasy myly jednou měsíčně? Já si je určitě myla častěji a maminka také. A moc by mě zajímalo, kdo to počítal. Mě osobně se na to nikdy nikdo neptal.

Šampon vynalezl až v roce 1904 berlínský drogista Hans Swarzkopf, ale v podobě prášku. Tekutý šampon dnešního typu spatřil světlo světa v roce 1927 a rozmach v jeho užívání přišel až po druhé světové válce. Takže jste jeho vstup na trh zažila.

Ať přemýšlím, jak přemýšlím, vůbec si nevybavuji, že by šampon byl v naší rodině nějak bouřlivě vítán a obdivován. Žádné ohňostroje se nekonaly, ani fanfáru tatínek na klavír nezahrál. Vůbec nevím, kdy jsem se s ním potakala poprvé a jak ten šampon vypadal. Prostě jsme si všichni myli vlasy – patrně mýdlem nebo zmíněnou Myjavou, a tu zřejmě z naší koupelny vystrnadil šampon, ale udělal to nenápadně. Možná byl žloutkový, možná březový, myslím, že žádné další modifikace nebyly. Ale hlavně byl nový, a co se starou Myjavou?

Barvila si maminka vlasy?

Nebarvila, to tehdy nebylo běžné. Maximálně se používala henna, a ta měla jen dva odstíny, zrzavý a černý. Takže kdo nechtěl být jako havran nebo ryšavá liška, narazil si na hlavu radši klobouk.

Jednou si spolu s paní doktorovou Paulovou koupily strašlivé pokrývky hlavy, zdráhám se nazvat to kloboukem, a my jsme se za ně se Světlou strašně styděly. Zato jsme ocenily, když si maminky pořídily lodičky na vysokém podpatku, hned jak přišly do módy. Hezky to vypadalo, mojí mrňavé mamince to dodalo sebevědomí. A hlavně chybějící centimetry. Vadilo jí, že je malá, a jako dítěti mi často říkala: „Kéž bys byla aspoň o pokličku větší!“ A to se splnilo, jsem o dost větší, než byla ona.

Z BÁSNICKÉ SBÍRKY DESETILETÉ IVANKY DEVÁTÉ

Moje milá matičko,

dám Ti čisté srdíčko,

ještě k tomu kytičku

a Ty mi dáš hubičku.

Vlasy jste podle vlastních slov měla jako hedvábné nitě, a přesto jste nosila drdol. Jak jste ho tužila, aby držel? Z hedvábných nití to asi šlo těžko. A jak dlouho jste si ho česala?

Představte si, že jsem ho nosila čtyřicet let. Vypadal, jako že ho motám od božího rána, a já to měla za pět minut. Stáhla jsem vlasy do gumičky, přehnula je dopředu, srolovala – někdy byly tak dlouhé, že mi nestačily ruce –, vrazila jsem pod ně sponku, roztáhla to a celé dílo jsem upevnila vlásenkami. A drželo to celý den. Začala jsem si ho ovšem česat, až když jsem měla angažmá v divadle. Předtím jsem nosila cop, který jsem si házela koketně na stranu.

Jaké byly laky na nehty, držely?

A podpaží?