Z ruského originálu Dalše žiť, vydaného
nakladatelstvím Astrel v Petrohradě roku 2018,
přeložila Kateřina Šimová.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 10, 147 00 Praha 4,

v roce 2024 jako svou 689. publikaci

a 25. svazek edice Současná světová próza.

Redakce textu Nina Hřídelová.

Jazyková redakce Lenka Křížová.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Grafická úprava Toman Design.

Návrh titulní strany obálky
a sazba Adam Lederer (ProAL).

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 208.

Elektronické formáty Kosmas. 

The publication of the book was negotiated through 

Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency (www.bgs.agency.com)

© Narine Abgaryan 2018

Translation © Kateřina Šimová 2024

Czech edition © PROSTOR 2024

ISBN 978-80-7260-595-8

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Místo předmluvy. Zanazan

„Zanazan! Hej, Zanazan! Nechceš hrušku?“

Zanazan má dlouhé řasy a šeříkové oči. Husté měděné vlasy bez šedin. U spánků se jí kroutí do neposlušných loken.

Podávám jí hrušku. Dívá se skrze mě, neuhýbá pohledem.

„Vezmi si hrušku, Zanazan.“

Vrtí hlavou.

Zanazan má olivovou, zrzavě kropenatou pleť. Je neobyčejná, druhá taková tu není.

„Co bych ti mohla nabídnout?“

Zakrývá si ústa hřbetem ruky. Čáru života má nezřetelnou, krátkou, přerušenou v půli cesty.

„Zanazan?“

„Hm?“

„Pověz mi něco.“

Mlčí. Má bledé, dlouhé prsty, na prsteníčku levé ruky jednoduchý prstýnek. Stojí s legračně překříženýma nohama. Na kotníku má škrábanec ve tvaru půlměsíce.

„Kdy sis to udělala?“

Pokrčí rameny. Nepřítomně, jakoby sama pro sebe se usmívá.

Nejraději bych ji objala a přitiskla si ji na prsa, jenže to nejde. Zanazan nemá ráda, když se jí někdo dotýká.

„Kdybych to uměla, namalovala bych tvůj portrét.“

Dívá se nedůvěřivě. Po chvíli váhání si hrušku vezme.

„Řekni mi něco, Zanazan.“

Odejde a pečlivě za sebou zavře dveře.

V duchu pozoruji, jak sestupuje po schodech, jedno patro za druhým. Pak se vynoří ze studeného průjezdu na sluncem zalitý dvůr.

„Zanazan! Hej, Zanazan!“ pokřikují na ni děcka.

Zanazan jde dál, ani se neohlédne. Cop má přehozený přes rameno, dole stažený legrační gumičkou.

Když začala válka, byla těhotná. Stahy jí začaly během bombardování. Sanitku zavolat nešlo, telefony byly hluché, u sousedů se o pomoc říct nedalo, přece je člověk nebude nutit riskovat život. Snažila se vydržet do poslední chvíle. Když už byla bolest k nevydržení, sebrali se s mužem a vyrazili do nemocnice. Muže zabily střepiny, které skrz něj prolétly, dítě se nepodařilo zachránit. „Zanazan! Hej, Zanazan!“ pokřikují děcka.

Jde dál, ani se neohlédne.

Žije sama se stařičkou tchyní.

„Kdo se o tebe postará, až odejdu?“ pláče tchyně.

Zanazan se pokorně, klidně usmívá. Podává jí hrušku.

„Hmmm.“

Má dlouhé husté řasy a šeříkové oči. Viděli jste někdy šeříkové oči? Já ano. U Zanazan.

Mereloc

Metaxija Ginamancová vychází z domu časně zrána, když se teprve začíná rozednívat. Z cypřišového háje vzlétlo hejno vlaštovek, krouží vysoko nad hlavou a čmárá ostrými křídly po plátně rychle blednoucího nebe. Potichu padá první rosa, hustá, životodárná, a vyprovází noc. Cvrček si popletl čas a spustil táhlou písničku: „Cvrrrk, cvrrrk, cvrrrrk.“

Dobré jitro, nebožátko, pozdraví ho v duchu Metaxija. Cvrček, jako by ji uslyšel, se zarazí v půli dechu a utichá.

Dnes je Mereloc, památka zesnulých. Lidé tradičně nejprve chodí na panychidu a teprve pak navštěvují hroby. Metaxija se dřív taky řídila tradicí, ale jednoho dne usoudila, že se nehodí návštěvu zemřelých odkládat: k čemu je jim liturgie, když už jsou tam, kde lidské záležitosti nemají žádný význam. Proto došla k závěru, že by bylo správnější v den jejich památky nejprve zajít na hřbitov a teprve pak se věnovat ostatním věcem. Aby zahnala pochybnosti, zašla se poradit s knězem. Ten ji vyslechl a souhlasně pokýval hlavou: „Dělej, jak uznáš za vhodné, a jestli je to tak pro tebe lepší…“ Pro Metaxiju to tak bylo lepší.

Na hřbitov to není daleko. Cesta dlážděná říčními kameny se vine mezi domy, pak se prudce stočí a šplhá vzhůru po svahu kopce až tam, kde se k sobě nízkými ohrádkami tisknou další a další místa posledního odpočinku Berdských. Lidé odcházejí jako o závod. Zdá se, že ještě nedávno byl Razmikův hrob hned zkraje, a teď se k němu člověk musí prodírat přes tři řady. Metaxija mu našla takové místo, aby měl dost prostoru i nebe. Nechala ho položit zprava, pod klenbu smuteční vrby. Nalevo položí ji, až přijde čas, už to má domluvené, a hrobníku Caturovi dokonce zaplatila předem. Catur se zdráhal, ale trvala na tom: „Podívej se na sebe, jsi jenom kost a kůže. Co když si pro mě smrt přijde v zimě, za největšího mrazu? Kde vezmeš sílu kopat promrzlou zem? Takhle si naliješ talíř fazolové polévky, přidáš si do ní vepřové škvarky, zapiješ to stopkou dřínovice… Bude ti dobře a já budu taky spokojená, jako bych tě hostila sama!“ Catur si peníze vzal, ale příští jaro se objevil u Metaxiji a zryl jí zeleninovou zahradu. „To se od té lopaty nedokážeš ani na chvíli odtrhnout?“ zavtipkovala. „Přirostla mi k srdci,“ ušklíbl se kysele Catur a opřel se ramenem do násady.

A tak to jde už kolikátý rok. Na jaře zryje zahradu, na podzim pomůže sklidit brambory a kukuřici. Metaxija ho zpočátku přemlouvala, ať to nedělá, ale pak se s tím smířila. Když sem chodí, asi to tak má být. Z vděčnosti pletla Caturovým dětem čepice s velkými bambulemi. Má tři děti, jako stupínky. Vypadají v těch pestrobarevných čepicích jako veselí trpaslíci.

Na hřbitově je takové ticho, že ho neruší ani trylkování drozdů. Metaxija velmi pečlivě poklízí hrob – omyje a dosucha utře ohradu, vytrhá plevel a zalije květiny. Když očistí náhrobní kámen od prachu a cákanců deště, vyvstane na něm v němé výčitce datum narození a úmrtí. Zadrží dech déle, než jí stačí síly. Copak se dá smířit s tím, že odcházejí mladí? V sedmnácti se má jen žít a žít.

Když dokončí úklid, odsype na smuteční mísu pár zrnek kadidla a opatrně škrtne sirkou. Zatímco ranní vítr rozhání nasládlý těžký dým, sedí Metaxija s rukama složenýma v klíně na nízké lavičce a dívá se za obzor. Tam, za dalekým shrbeným kopcem, kam se nedá dokřičet ani doletět, zůstal hrob jejího muže. Kdo by si pomyslel, že štěstí, kterého se jí dostalo, bude trvat tak krátce! Vyrostla v milující rodině – otec, matka, tři starší bratři. Na vdavky nepomýšlela, protože se nevyvedla – měla velký nos, příliš tenké rty a šilhala. Smířila se s tím, že zůstane sama, a pomáhala s péčí o synovce a neteře, které milovala nade vše. Po čtyřicítce se ale ke svému vlastnímu překvapení vdala – za Razmikova otce. Odstěhovala se za hranice do jeho rodného Omarbejli, kde žilo pět arménských rodin na sedmdesát ázerbájdžánských. Razmikovi bylo třináct, byl v náročném, pubertálním období a otec si s ním nevěděl rady. Na vesnici ho litovali – ubohý sirotek, jako by nestačilo, že ztratil matku, ještě se mu otec záhy oženil s jinou. Kdo kdy viděl, aby si macecha nevlastního syna zamilovala?! Jen co si pořídí vlastní děcko, začne dělat klukovi ze života peklo. Metaxija si řečí nevšímala, ale v hloubi duše se také obávala, že jestli porodí vlastní dítě, od Razmika se odvrátí. Proto se nikdy neodhodlala otěhotnět. Za čtyři roky o muže přišla – uprostřed noci dostal mrtvici, vykřikl děsivou bolestí, prohnul se, vrazil do ní loktem a znehybněl. Razmik se kategoricky odmítl přestěhovat do Arménie, i když ho Metaxija velice přemlouvala. „Kam bych jezdil, mám tu školu, letos budu maturovat!“ protestoval. Ustoupila, ale musel jí slíbit, že se odstěhují, jakmile nastoupí na vysokou školu. Razmik souhlasil, ovšem pod podmínkou, že do Berdu přestěhuje i hrob jeho rodičů. To ji doopravdy urazilo: „Jak sis mohl myslet, že je tu nechám!“ Objal ji a rozplakal se. Od toho dne pro něj byla druhá máma. Někdy říkal prostě Dvojka. A ona mu žertem oplácela a oslovovala ho Jedničko. Tak si žili a volali na sebe: „Jedničko!“ „Dvojko!“ „Dvojko!“ „Jedničko!“

Když začala válka, lidé v příhraničních vesnicích se nijak zvlášť neznepokojovali – rodiny se tu celá desetiletí přátelily a vzájemně se navštěvovaly. Válka je někde daleko, to se nás netýká, nepochybovali. „S boží pomocí,“ přitakávala Metaxija. Proto taky s klidným srdcem odjela navštívit nemocnou matku. Jen navařila a poprosila sousedku, aby posbírala vyprané prádlo, Razmik by na to stejně zapomněl. Pozdě v noci přišly zprávy, že se v Omarbejli něco děje: od hranic byla slyšet střelba a bylo vidět, jak někde hoří. Dostala se tam až za dva dny. Dům stál celý a nepoškozený, akorát vrata byla prohnutá, jak do nich narazilo něco těžkého. Metaxija nechápavě přejela po prohlubni prstem a pocítila drásavý dotyk zohýbaného kovu. Na prádelní šnůře viselo přesušené ztvrdlé prádlo. V domě bylo takové ticho, že bylo slyšet tlukot vlastního srdce. Razmik nikde nebyl, ale nakonec ho objevila vzadu na dvoře, narychlo zaházeného hroudami hlíny a zahradním náčiním. Metaxija mu smetla hlínu z tváře a podržela ji v rukách. Aniž si uvědomovala, co dělá, trochu té hlíny spolkla a začala se dávit hrůzou a bolestí, zbytek si nasypala do záňadří. Roztopila kamna a dala ohřívat vodu. Vytáhla ze sklepa velký lavor, ve kterém namáčela vlnu. Položila do něj Razmika. Opatrně, se zatajeným dechem ho umývala, jako by se bála, aby ho neprobudila. Uvědomila si, že ho nikdy dřív neviděla nahého, a potichu, aby zakryla rozpaky, šeptala: „Jaký jsi statný, chlapče můj, jaké máš krásné tělo. Jak jsi urostlý, pro život, pro radost, pro štěstí. Nebýt té rány na břiše… Ale já ji převážu, aby tu krásu nekazila. Dám ti ten oblek, co jsme ti koupili k maturitě. A ty tvé neposlušné vlasy ti sčešu dozadu, nikdy ses nenechal, vrtěl jsi hlavou a šklebil ses – nech mě, to je dobré! Máš takové vysoké hladké čelo, a nechtěl jsi ho ukazovat…“

Boty musela oželet, na roztříštěná chodidla se nedaly nazout. „Zabíjet se přece dá jen tak, bez mučení. K čemu člověka ještě mučit?“ šeptala Metaxija, když Razmikovi balila chodidla do ručníku. Vytáhla z kůlny kárku, vystlala ji měkkým plédem, uložila ho a vyjela ze dvora. Sousední domy ji vyprovázely naprostým mlčením. Metaxija se ani jednou neohlédla, aby jim věnovala pohled na rozloučenou. Loučíte se s těmi, komu máte co říct. Jim neměla, co by řekla.

Poryv větru s sebou přinesl ostrou vůni jehličí a vzdálený hlas řeky probuzené vesnicí. Slunce, které sotva vykouklo zpoza Panenské skály, pozlatilo nebe od hlavy k patě. Metaxija vzdychla, zvedla se, zavřela smuteční mísu a uklidila ji do výklenku. V záhlaví hrobu nechala krajíc domácího chleba – pro nebeské anděly. Rozloučila se a poprosila, aby se nebál a netesknil: „Razmiku-džan, za týden zase přijdu.“ Při odchodu za sebou pevně zavřela branku ohrady.

Berd se probudil smíchem dětí, pokašláváním mužů a šeptem žen. Metaxija scházela ze svahu a nabírala do plic ranní vzduch. Musela si pospíšit, za chvilku začne mše za zemřelé. Mrtvým je pochopitelně k ničemu. Potřebnější je pro živé.

Punčocháče

V únoru dovršil Catur Majinanc tolik let, kolik bylo jeho otci, když odešel na frontu. Catur si dosud pamatoval, jak se matka pověsila otci na krk, vrtěla hlavou a hlasem ochraptělým od pláče opakovala: Nesmíš, nikam tě nepustím. Bosé nohy jí kmitaly ve vzduchu – byla malá, svému muži sahala sotva po ramena, velmi hubená, téměř průsvitná, lehká jako peříčko. Sousedé jí říkali panenka Arusjak – pro její krásu a křehkost. Každý se divil, kde se v obyčejné vesnické ženě vzalo tolik půvabu – pracuje na poli, pere prádlo v řece, a přitom vypadá jako porcelánová figurka: něžná, jemná, nadpozemská. Caturovi tehdy bylo čtrnáct let, stál tam, tiskl k sobě vzlykající mladší sestry a ze všech sil se snažil nerozplakat. Otec zachytil jeho pohled a bezhlesně poprosil: Vezmi ji. Catur opatrně chytil matku v podpaží a přitáhl ji k sobě. Myslel si, že se bude vzpouzet, ale pustila se a zjihla mu v náručí.

„Dávej na holky pozor,“ utrousil otec a odešel, aniž počkal na odpověď. Právě tak si ho Catur zapamatoval: lehce sehnutého ve futrech dveří – sice věděl, že se o ně nepraští, ale stejně se pokaždé sehnul, když vycházel ven. Jako by se zmenšoval, když opouštěl dům.

Na fotografiích otce nepoznával: byl na nich mohutný, lehce shrbený, předčasně zšedivělý a nemístně veselý chlapík, který se směje, až má z očí jen úzké škvírky. Ukázalo se, že předčasné šediny jsou dědičné – Catur začal šedivět už na škole a ve třiceti mu v kštici nezůstal jediný tmavý vlas. Matka ho ujišťovala, že se otci velmi podobá. On to tak sice nevnímal, ale s radostí souhlasil. Ne že by mu to přinášelo útěchu, aspoň mu to však pomáhalo si na svou ztrátu zvyknout.

Na konci února bylo Caturovi třicet tři let. Přijely sestry s manžely a dětmi. Seděli spolu do noci a vzpomínali na dětství. O otci nemluvili, každý z nich o něm raději přemýšlel o samotě. Rozešli se krátce před půlnocí. Děti klimbaly u teplých kamen – syté, malátné, vydováděné. Zatímco je sestry sbíraly k odchodu, Caturova žena Agnessa jim rozdávala drobné dárky – holčičkám ručně vyrobené korálky a klukům gulpy, pletené ponožky z hrubé příze. Děti ji políbily do dlaně, jen ta nejmenší se jí pověsila na krk, aby ji přiměla se sklonit, ale bratr ji včas zastavil – copak jsi zapomněla, že jí to nejde? Catur cácorku popadl a zvedl ji k ženě. Ta se rozesmála a vrazila jí pusu na nos. Jejich děti tiše stály vedle jako stupínky: pět, čtyři a holčičce dva a půl roku. Agnessa moc chtěla holčičku a nakonec se dočkala.

Do postele se dostali až po půlnoci. Nejprve uspali děti, ona pak umyla nádobí a on vytřel podlahu – to by nezvládla, nemůže se shýbat, a navíc je po celém dni na nohou hodně unavená. „Na nohou,“ hořce se ušklíbl Catur. Agnessa vycítila, v jaké je náladě, a zeptala se, aniž se k němu otočila: „Na co myslíš?“ „Na to, jak to máš těžké. Dřív tu byla matka, ale teď…,“ zarazil se a zmlknul. Pokrčila rameny – copak tohle jsou nějaké těžkosti? Přikývl na souhlas. Copak tohle jsou nějaké těžkosti!

Už sedmnáct let Catur pohřbíval Berdské – od té doby, co se vrátily otcovy ostatky. Tehdy zašel na hřbitov a poprosil hrobníka Megraba, aby mu vysvětlil, jak správně vyhloubit jámu. Megrab mu obšírně povyprávěl o správné hloubce a šířce hrobu, o vlastnostech půdy a spodních vod. Vysvětlil mu, kde má být záhlaví, a čepelí lopaty nakreslil na zemi obdélník. Ostatní zvládl Catur sám. Zatímco matka a sestry otce oplakávaly, on mu kopal hrob. Po pohřbu na hřbitově zůstal pracovat – zpočátku jako Megrabův pomocník, a když pak zemřel, tak jako hrobník. A tak žil jako převozník mezi tímto a oním světem. Na sebe nemyslel, podporoval sestry, aby vystudovaly a vdaly se, nejprve jedna, pak druhá. Matka se pořád trápila, že se ještě neoženil, ale on nad tím vždycky jen mávl rukou – to počká, navíc jakápak svatba, když je kolem tolik trápení.

Jednou musel kopat dva dětské hroby. Na pohřbu jednu rakev otevřeli, ale druhou ne. Myslel si, že druhé dítě výbuch hodně znetvořil, ale dozvěděl se, že v druhé rakvi leží ženské nohy. Rodina se ukryla před bombardováním ve sklepě, byla velká zima a nestačili se pořádně obléct – vyběhli z domu jen v nočních košilích. Matka se bála, že dcera nastydne, bědovala, že jí měla vzít aspoň teplé punčocháče, aspoň ty punčocháče. Když byl chvilku klid, vyběhla pro oblečení a holčička vyrazila za ní. Zabil ji výbuch a matce to utrhlo nohy. „Zůstala naživu?“ zeptal se Catur. „Co to může být za život?“ následovala odpověď.

Agnessu spatřil za několik měsíců. Seděla na verandě otcovského domu a louskala hrách. Vlasy měla ostříhané nakrátko a zastrčené za uši, na levé tváři byla pod lícní kostí vidět malá růžová jizva. Říkalo se, že ta jizva je dílem jejího bývalého muže, který jí neodpustil smrt dítěte. Catura tehdy překvapila mrtvolná bledost jejích prstů a to, jak jimi pořád pohybovala, i když dokončila práci, jako by přebírala prázdný vzduch. Nějakou dobu ji pokradmu pozoroval, ale pak to nevydržel a zeptal se: „Proč hýbete těmi prsty?“ „Odvádí to pozornost,“ odpověděla prostě.

Její matka přinesla na verandu kouřící džezvu kávy, sama ji nepila, ale navrhla, že bude věštit z kávové sedliny. Obrázek na stěnách hrnků nevěstil nic dobrého: rozčarování, klepy, starosti. „Je mi jasné, o jaké starosti jde,“ postěžovala si matka a postavila hrnek stranou. „Pořád se mi nedaří sehnat protézy, do města jsem jela už třikrát, a nic. Musí se přece učit znovu chodit!“ povzdechla si a táhle zahořekovala: „Holčička moje nešťastná.“ Agnessa se k ní přitulila, dotkla se rty její tváře, ale nepolíbila ji, zůstala jen tak sedět s rty přitisknutými k matčině tváři a bylo v tom tolik něhy a prostoty, až se Caturovi sevřelo srdce.

„Zrovna zítra musím do města, dejte mi adresu kliniky,“ odkašlal si. A aby rozehnal pochybnosti, rychle dodal: „Musím tam zajet kvůli práci, nakoupit nějaké nářadí.“ I matce vysvětlil náhlý odjezd potřebou nakoupit nářadí. Arusjak se na nic neptala, jen si povzdechla.

Za války byla po protézách velká sháňka, proto se dodací lhůty všech objednávek protahovaly. Ale Catur udělal na klinice notnou scénu a podařilo se mu je dostat. Na zpáteční cestu si pořídil dvě jízdenky – ukázalo se, že protézy jsou tak těžké a neskladné, že nejdou vézt jen tak v ruce, a dát je do zavazadlového prostoru se bál – co kdyby se jim něco stalo. A tak je vezl na vedlejším sedadle a pevně je přidržoval, aby nespadly.

Společně se všechno učili znovu: chodit, usmívat se, dýchat. Když přišlo jaro, požádal ji Catur o ruku. Vzala si čas na rozmyšlenou a po dlouhém váhání souhlasila. Svatbu neslavili – jaképak veselí, když je všude tolik trápení! Agnessa toužila po holčičce, ale rodili se kluci – nejdřív jeden, pak druhý. Lékaři s poukazem na slabé zdraví doporučovali s třetím dítětem počkat, ale neposlechla a nakonec porodila holčičku. Dala jí jméno své mrtvé dcery, protože pevně věřila, že pokud žije jméno, žije i člověk. Catur to ženě nerozmlouval, ačkoli nebyl nadšený, že dceru pojmenovali po mrtvém dítěti. Vlastně s ní o tom nikdy nemluvil, jaký smysl má diskutovat o něčem, co se stejně nedá změnit. Agnessa děti milovala nade vše a nic jim neupírala. Třásla se o ně jako list osiky. Panicky se bála, aby nenastydly, proto nelitovala peněz a nakupovala haldy teplého oblečení do zásoby až vyrostou: svetry, bundy, teplé botky, palčáky a šály. Jediné, co nikdy nekoupila, byly punčocháče. A tak děti chodily za mrazů ve dvojích vlněných kalhotách a kolébaly se jako nemotorná housata. A v legračních čepicích s bambulemi, které jim pletla Metaxija Ginamancová.

Ranec

Bůh dal Vasaku Pogosancovi dvě tiché dcery: Arusjak a Aničku. Ve srovnání s halasnými domy sousedů působil jeho domov opuštěně a neobydleně: nikdo tu nelezl po plotě, nepořádal závody na kole, neskákal s divokým řevem ze střechy do stohu sena, necpal si do kapes pulce. Vasaka to rmoutilo, ale nestěžoval si. Osud tomu prostě tak chtěl, aby se s Věrou stali rodiči dívek. Když však občas pozoroval, jak cizí synové lítají po vsi, nedokázal zadržet povzdech:

„Chlap potřebuje dědice, pokračovatele rodu!“

Soused se ho jednou pokusil utěšit, prý aby se moc netrápil, že mu jednou syny nahradí zeťové.

„Jací zeťové?“ podivil se upřímně Vasak.

„Hodláš snad dcery provdat! Nebo je chceš celý život držet pod křídlem?“ uchechtl se soused.

Vasak se zarazil. Aby skryl rozpaky, hloupě zavtipkoval, prý že je samozřejmě provdá, přece si je nenaloží do octa. Soused na ten rozhovor určitě dávno zapomněl, ale Vasak si nadává do hlupáků pokaždé, když si na ten hrubý žert vzpomene. To musel o vlastních dětech plácnout, že si je nenaloží do octa? Prostě hlupák!

Své dcery zbožňoval. Starší Arusjak se podobala matce – byla křehká, půvabná, lehounká. Úplná pohádková víla peri. Mladší Anička byla úplnou kopií otce – vysoká a statná, velkorysé vesnické konstituce: široká ramena, plné ruce, sebevědomý postoj. Obě dívky měly bez ohledu na vnější rozdíly stejnou povahu a zvyky. Dokonce chtěly nosit stejné oblečení, čímž dováděly matku k zoufalství – jen si zkus v zapadlém Murutu sehnat dva stejné kabáty různé velikosti! Anebo boty! Věra dobře šila a pletla, se šaty a svetříky proto nebyl problém. Nejhorší to bylo se svrchním oděvem a obuví. Protože dívky zatvrzele odmítaly nosit různé věci, muselo se jezdit na nákupy do města. Zatímco si dívky vypily ledový mléčný koktejl a pak se toulaly po rozlehlých prostorách velkého nákupního centra, matka s otcem zmírali v dlouhých frontách. Když s velkým úsilím obstarali všechno potřebné, vraceli se do rodné vesnice a pevně si slibovali, že už nikdy rozmarům svých dcer nepodlehnou. Hned další rok se však poradili a na nákupy se vypravili zas. Dívky byly jediným smyslem jejich života a udělali by cokoli, aby je potěšili.

Navzdory rodičovské shovívavosti vyrostly z Arusjak a Aničky skromné a pracovité slečny. Vdaly se prakticky ve stejném roce: v lednu si Arusjak odvezli z arménské vesnice v Ázerbájdžánu do dalekého Berdu a v prosinci se dostala pod čepec Anička. Na rozdíl od sestry si našla nápadníka v Murutu, čímž otce s matkou nesmírně potěšila – alespoň jedna z dcer zůstala nablízku.

Se zeti měl Vasak krátký, avšak důrazný rozhovor. V jednu chvíli si je vzal stranou a do děsivých podrobností jim vylíčil, co přesně jim provede, pokud jeho holčičkám ublíží. Zetě neopomněla příroda obdařit smyslem pro humor, a tak se neurazili, ale se smíchem přislíbili, že si vezmou tchánova slova k srdci. Jako manželé se osvědčili, a jak soused předpovídal, časem nahradili Vasakovi syny.

Po letech, když bolest sice ještě nepolevila, ale nechala člověka alespoň občas vydechnout, se Arusjak sama sebe často ptala, jak by se zachovala, kdyby předem věděla, co se stane. Zda by z Murutu vůbec neodjela, aby mohla sdílet osud se svými blízkými, nebo zda by je úpěnlivě prosila, aby se přestěhovali do Berdu. Otce by však stejně nedokázala přesvědčit, aby se odstěhoval – mé místo je tam, kde jsou pohřbeni mí předci, říkával vždycky. „Raději jsem měla zůstat,“ plakala Arusjak. „Člověk patří tam, kde má kořeny.“

Anička se provinile usmála a dodala: „Nic víc si nepamatuju, vůbec nic.“ Umlkla. Pokusila se obout, ale nedokázala střevíce nazout na oteklé nohy. Odložila je stranou, přitiskla k hrudi ranec a ztěžka se zvedla. „Vezmi mě odsud. Prosím.“

Vzal jí ranec, rozvázal ho a podíval se dovnitř. Jeho tvář se změnila.

Bagardž

Všichni kohouti jsou Peto.

Všichni psi jsou Sevo.

Všechny koně jsou Čalo.

„Ty tomu věříš?“

Osamělost

Žít dál

Baklava

Gulpy

Koberec

Údolí

Čekání

Léto

Modlitba

Návrat

Přípitek

Chačkar

Bouřka