Claire Keeganová

Takové maličkosti

Z anglického originálu Small Things Like These,

vydaného nakladatelstvím Faber & Faber

v roce 2021 v Londýně, přeložila Hana Ulmanová.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 10, 147 00 Praha 4,

v roce 2023 jako svou 652. publikaci

a 8. svazek edice Současná světová próza.

Redakce textu Petra Diestlerová.

Jazyková korektura Stanislava Kučová.

Odpovědná redaktorka a autorka doslovu Denisa Novotná.

Grafická úprava Toman Design.

Návrh titulní strany obálky a sazba Adam Lederer (ProAL).

Na obálce je použit detail obrazu

Lovci ve sněhu Pietera Bruegela staršího.

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 112.

 © Claire Keegan 2021

Translation © Hana Ulmanová 2023

Afterword © Denisa Novotná 2023

Czech edition © PROSTOR 2023

ISBN 978-80-7260-558-3 

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Tento příběh je věnován ženám a dětem, které trpěly v irských domovech pro matky s dětmi a v Magdaleniných prádelnách.

A také Mary McCayové, učitelce.

Irská republika má nárok na věrnost každého Ira a Irky, a tudíž si ji žádá. Republika zaručuje všem svým občanům náboženskou a občanskou svobodu, rovná práva a stejné příležitosti a prohlašuje, že si předsevzala usilovat o štěstí a prosperitu celého národa i všech jeho částí, opatrujíc všechny své děti stejnou měrou.

Výňatek z Irské deklarace nezávislosti, 1916

1

V říjnu zežloutly stromy. Pak se hodiny přetočily o šedesát minut zpět a přišly listopadové větry – duly silně a očesaly stromy donaha. V městečku New Ross komíny plivaly kouř, jenž z nich padal v provazech táhnoucích se jako vlasy; rozplýval se a mizel na nábřeží a řeka Barrow, temná jako tmavý ležák, napuchla deštěm.

Většina lidí počasí nešťastně snášela: majitelé krámků a obchodníci, muži a ženy na poště a ve frontě na podporu, na trhu, v kavárně a v samoobsluze, v herně, v hospodách i před bistrem se smaženými rybami a hranolky. Každý po svém komentoval, jak je chladno a jak prší, a ptal se, k čemu je to dobré – a může to snad být k něčemu dobré –, protože kdo by chtěl věřit, že na něj zas čeká další sychravý den? Než děti vyrazily do školy, přetáhly si kapuce, kdežto jejich mámy, které si teď přivykly sklánět hlavu, kdykoli vyběhly ke šňůře na prádlo, pokud se tedy vůbec odvážily venku něco pověsit, už málem nedoufaly, že jim do večera uschne aspoň košile. A pak nastaly noci a vlády se pro změnu chopil mráz, a zpod dveří se draly studené žiletky a řezaly do kolen těm, kdo si ještě klekali, aby odříkali růženec.

Na dvoře skladiště si Bill Furlong, obchodník s uhlím a dřívím, třel ruce a hlásil, že jestli to tak půjde dál, brzy budou na náklaďák potřeba nové pneumatiky.

„Jezdí teď od rána do noci,“ sdělil svým zaměstnancům. „Za chvíli skončíme na ráfkách.“

A měl pravdu: sotva sklady opustil jeden zákazník, spěchali mu v patách další nebo vyzváněl telefon. A skoro všichni hlásili, že chtějí, aby jim palivo doručil hned nebo obratem, že to do příštího týdne nepočká.

Furlong prodával uhlí, rašelinu, antracit, mour a polena. Objednávalo se na metráky, na půlmetráky nebo na celé tuny – nebo na korby náklaďáku. Prodával taky pytle briket, třísky na podpal a plyn v bombách. Nejšpinavější práce byla s uhlím: v zimě ho museli jednou za měsíc překládat v přístavu. Než ho jeho chlapi naložili, přivezli, roztřídili a vzadu na dvoře všecko rozvážili, zabralo to dva dny. Polští a ruští lodníci vykračující si po městě v kožešinových čapkách a dlouhých pozapínaných kabátech byli přitom novinka – sotva utrousili slovo anglicky.

Když bylo takhle rušno, Furlong většinou rozvážel zboží sám a dělníky na dvoře nechal, ať balí další objednávky a řežou a štípou haldy pokácených stromů, které vozili farmáři. Dopoledne bylo ze dvora slyšet těžce pracující pily a lopaty, jakmile se však v poledne ozvaly na kostele zvony, muži nářadí odložili, smyli si z rukou čerň a vyrazili ke Kehoeovým, kde si dávali teplé obědy s polévkou – a pátek co pátek rybu s hranolky.

„S prázdným žaludkem toho moc nenaděláš,“ říkávala s oblibou paní Kehoeová v bufetu zpoza nového pultu, na němž krájela maso a dlouhými kovovými lžícemi nabírala zeleninu a bramborovou kaši.

Chlapi si rádi posedali, aby se ohřáli, a než si zakouřili a znovu vyrazili na mráz, dosyta se najedli.

2

Furlong začínal od nuly. Podle některých až z mínusu. Jeho máma otěhotněla v šestnácti – pomáhala tehdy v domácnosti paní Wilsonové, protestantské vdově žijící ve velikém domě za městem. Když se to provalilo a mámina rodina dala jasně najevo, že s tím nechce nic mít, paní Wilsonová ji nevyhodila. Místo toho řekla, že může zůstat a pracovat pro ni dál. Toho rána, co se Furlong narodil, mámu do nemocnice zavezla paní Wilsonová, a pak ji nechala přivézt domů. Všecko se to odehrálo na apríla, 1. dubna 1946 – a tak se šuškalo, že z kluka vyroste hlupák.

Útlé dětství strávil Furlong převážně v prádelním koši v kuchyni paní Wilsonové, potom ho v popruzích posadili do kočárku vedle příborníku – tak, aby nedosáhnul na vysoké modré džbánky. Jeho rané vzpomínky se točily kolem talířů s jídlem, černého sporáku – pozor! pálí! – a nablýskané podlahy ze čtvercových dlaždic, po níž lezl a později chodil a která svými dvěma barvami připomínala, jak se ještě později dozvěděl, šachovnici na dámu, v níž se braly a přeskakovaly kameny.

Když povyrostl, vzala si ho pod křídlo paní Wilsonová, která sama děti neměla – přidělovala mu drobné úkoly a pomáhala mu se čtením. Vlastnila malou knihovničku a nezdálo se, že by ji zvlášť zajímaly soudy jiných; vedla si svůj střídmý život, jaký jí umožňovala penze po manželovi, který padl ve válce, a příjem pocházející ze stádečka mírného herefordského skotu a černých ovcí - bahnic. Bydlel u ní taky Ned, který se staral o dobytek, a k větším třenicím v domě či se sousedy docházelo jen zřídka; pozemek byl udržovaný, důkladně oplocený a nezatížený dluhy. Ani stran náboženské víry, jež byla na obou stranách vlažná, u nich nevládlo napětí. V neděli si paní Wilsonová prostě vzala lepší šaty a boty, na hlavu si nasadila sváteční klobouk a ke kostelu ji ve fordce zavezl Ned, který pak s matkou a dítětem zajel o kousek dál ke kapli – a když se vrátili domů, modlitební knížky s biblí nechali ležet až do další neděle nebo svátku na stolečku v hale.

Když chodil Furlong do školy, byl terčem nadávek a posměchu; jednou se vrátil domů v kabátě, který byl poplivaný na zádech, spojení s velkým domem mu však poskytlo drobet volnosti – a ochranu. Pak chodil dva roky na nástavbu, než skončil v uhelných skladech, kde vykonával víceméně tytéž úkony, jaké teď pod ním vykonávali jeho lidi, a vypracoval se. Na obchod měl hlavu, vědělo se, že s každým vyjde, a dalo se na něj spolehnout, poněvadž si vypěstoval dobré protestantské návyky: časně vstával a vyhýbal se alkoholu.

Teď žil ve městě s manželkou Eileen a s pěti dcerami. S Eileen se seznámil, když pracovala v kanceláři firmy Graves & Co., a namlouval si ji způsobem, jakým se to tehdy dělávalo: zval ji do kina a večer na dlouhé procházky po stezkách podél kanálů. Přitahovaly ho její lesklé černé vlasy a břidlicově šedé oči, její praktická, bystrá mysl. Když se zasnoubili, paní Wilsonová mu do začátku věnovala několik tisíc liber. Proslýchalo se, že mu ty peníze šoupla proto, že ho zplodil někdo od ní – přece ho nepokřtili William po králích.

Furlong však nikdy nezjistil, kdo je jeho táta. Matka zemřela náhle – jednoho krásného dne se svalila na kočičí hlavy před domem, když vezla trakař planých jablek na zavaření. Doktoři to pak nazvali krvácením do mozku. Furlongovi bylo dvanáct. Když se o několik let později vydal na matriku pro kopii rodného listu, na místě, kde mělo stát jméno otce, bylo napsáno pouze Neznámý. Když mu ho úředník podával přes přepážku, ústa se mu křivila do úšklebku.

Furlong ale neměl sklon zaobírat se minulostí: pozornost upíral k péči o dcery, jež měly jako Eileen černé vlasy a světlou pleť. Už bylo jasné, že jim jde všecko od ruky. Nejstarší Kathleen s ním každou sobotu chodívala do malé prefabrikované boudy, kde mu za kapesné pomáhala s papírováním: zařadila do šanonu, co přišlo během týdne, a skoro od všeho vedla účty. Joan měla taky dobrou hlavu a nedávno začala zpívat ve sboru. Obě navštěvovaly vyšší stupeň církevní školy svaté Markéty.

Prostřední Sheila a druhá nejmladší Grace, které se narodily jedenáct měsíců od sebe, dokázaly zpaměti odrecitovat velkou násobilku, dělit se zbytkem a vyjmenovat všechna irská hrabství a řeky, které občas obtahovaly u kuchyňského stolu barevnými fixy. I ony měly hudební vlohy a po škole chodily každé úterý do kláštera na lekce akordeonu.

Nejmladší Loretta byla na veřejnosti plachá, ale stejně se jí v písance skvěly samé zlaté a stříbrné hvězdičky. Rozečetla už Enid Blytonovou a za obrázek vypasené modré slepice bruslící na zamrzlém rybníčku získala cenu společnosti Texaco.

Když tak Furlong občas sledoval, jak dcery zvládají nezbytné životní maličkosti – třeba když poklekaly v kapli nebo děkovaly prodavači za drobné –, cítil hlubokou soukromou radost, že jsou jeho.

„Nemáme my to ale štěstí?“ prohodil jednou večer k Eileen v posteli. „Spousta lidí je na tom všelijak.“

„To je fakt.“

„Bohatí zrovna nejsme. Ale stejně.“

Eileenina ruka pomalu vyhladila záhyb na prostěradle. „Stalo se něco?“

Než odpověděl, chvíli to trvalo. „Dneska byl zas na cestě ten klučík od Sinnottových – sbíral klestí.“

„A zastavils mu?“

„Vždyť lilo jako z konve. Přibrzdil jsem, nabídnul, že ho svezu, a dal jsem mu pár mincí, co mi cinkaly po kapsách.“

„Že mě to ještě překvapuje.“

„Netvař se, jako kdyby to bylo sto liber.“

„Víš přece, že někteří lidi si svoje problémy zavinili sami?“

„To děcko snad za nic nemůže.“

„V úterý byl Mick Sinnott u telefonní budky pěkně namol.“

„Chudák,“ odtušil Furlong, „asi ho něco trápí.“

3

4

5

6

7

Poznámka k textu

Poděkování

Doslov
Něco málo o katolickém pekle a irské vypravěčce