Verena Kesslerová

Eva

Z německého originálu Eva,

vydaného nakladatelstvím
Carl Hanser Verlag – Hanser Berlin

v Berlíně v roce 2023,

přeložila Kateřina Klabanová.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2024 jako svou 690. publikaci

a 4. svazek edice Přítelkyně.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Redakce textu Magdalena Štulcová.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Grafická úprava Toman Design.

Sazba a grafická úprava obálky s využitím
návrhu ilustrace AI Adam Lederer (ProAL).

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

Elektronické formáty Kosmas.

V českém jazyce vydání první. Stran 224.

© 2023 Hanser Berlin im Carl Hanser Verlag GmbH & Co. KG, München

Czech edition © Prostor 2024

Translation © Kateřina Klabanová 2024

ISBN 978-80-7260-596-5

Knihu finančně podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

I.

eva lohausová přišla v doprovodu feny zlatého retrívra a představila mi ji. Maddie? Jako ta zmizelá britská holčička? málem jsem se zeptala, ale pak jsem se jen usmála a přihlížela, jak si zvíře způsobně lehá pod stůl.

„Dobře vychovaná,“ podotkla jsem.

„To jo,“ souhlasila. „U psů to jde.“

Šéfka mě upozorňovala, že Lohausová je případ, abych se od ní nedala zastrašit. Mávla jsem rukou a namítla, že přece zvládnu položit pár otázek učitelce, která nemá příliš zkušeností s médii, a nenechat se rozhodit, ale teď už jsem si tím tak jistá nebyla. Její přirozená autorita ve mně vyvolala vzpomínku, jak před tabulí marně lovím odpověď. Objednala si čaj a já se jí přizpůsobila. Když obsluha odešla, položila jsem mezi nás diktafon a stiskla nahrávání.

„Takže?“ zahleděla se na mě vyzývavě. V břiše mě něco zašimralo, div jsem se za něj nechytila, ale ovládla jsem se.

„Paní Lohausová, ve svém eseji ‚Ochrana před otěhotněním zachraňuje život‘ prosazujete názor, že by se mělo omezit plození dětí, aby se zpomalila klimatická krize. Váš text vyvolal značné pobouření a probíral se velmi emocionálně. Dokonce vám někdo vyhrožoval vraždou. Počítala jste s takovou reakcí?“

Odpověděla, sotva jsem to dovyslovila, a mě se okamžitě zmocnil nepříjemný pocit, že jsem rozhovor zahájila příliš zjevnou otázkou.

„No jistě. Samozřejmě že jsem s tím počítala. Němci jdou na barikády, už když jim člověk navrhne, aby omezili konzumaci klobás. Natož v případě dětí, ty jsou prostě tabu. Ale mně nikdo ani rozumět nechtěl. Nenavrhovala jsem přece žádnou eutanázii pro děti mladší deseti let nebo tak něco.“ Zajela si rukou do tmavě plavých kadeří, do nichž už se vloudilo pár šedin, a krátce si je stáhla vzadu na krku, pak se zapřela lokty o stůl. „Celá ta záležitost je až směšná.“

Obsluha přinesla čaj a postarala se o kratinkou přestávku, během níž jsme si obě spustily sáček čaje do hrnku s horkou vodou.

„Píšete, že každým rozhodnutím nepočít dítě by se ročně dalo ušetřit 58,6 tun CO2. Jak jste k takovému výpočtu došla, je podle mnohých velmi sporné, ale i kdybychom tu cifru tak nechaly: Vy vážně nevidíte žádné jiné řešení než nemít děti?“

Zasmála se, jako by nedokázala uvěřit, že se tak opravdu ptám. Jako by mi to vysvětlovala už tisíckrát, jako bych byla zabedněná.

„Dobře,“ opáčila. „Pochopitelně můžeme všichni přestat jezdit autem a nepoužívat elektřinu, nelétat, nejíst maso, radikálně omezit spotřebu a bydlet v malých, nevytápěných bytech. Ale i pak zůstane otázka, jak všechny nasytíme. Obdělávatelná půda není nekonečná a s každým vykáceným lesem, s každou vysušenou mokřinou, kterou proměníme v pole, uvolníme do ovzduší další skleníkové plyny. Moře jsou už téměř vylovená, takže nepotřebujeme další zájemce o rybí prsty. Omezená planeta nepřipouští neomezený růst, to je poměrně jednoduchá rovnice.“

Povytáhla ramena a podívala se na mě, jako by si chtěla ověřit, jestli mi to dochází. Pak zvedla porcelánovou čepičku z šálku a vylovila sáček, ani ne po dvou minutách louhování.

„Jinými slovy tvrdíte: Raději umožnit příjemný život bez omezování těm, kdo už tu jsou?“

„Tvrdím, že nemít děti ušetří utrpení. Všichni přece musí jasně vidět, že každé dítě, které se teď narodí, naplno pocítí dopady klimatické krize. S velkou pravděpodobností se bude válčit o zdroje, což postihne celou planetu. To nejlepší, co můžou rodiče pro svoje děti udělat, je vůbec je na takový svět nepřivádět.“

Sáhla jsem po pytlíčku s cukrem uprostřed stolu, roztrhla ho a vysypala do šálku. Vlastně jsem si čaj sladit vůbec nechtěla, ale potřebovala jsem těch pět vteřin, abych dokázala ovládnout, co se ve mně odehrávalo.

„Věděla jste odjakživa, že děti mít nechcete?“ zeptala jsem se jí a okamžitě jsem toho zalitovala. Nechtěla jsem být osobní, taková novinářka jsem nebyla. Zahořely mi tváře. Zato Lohausová jako by se najednou dočista uvolnila. Usmála se na znamení, že dostala za pravdu.

„Já se tu nesnažím zpětně přetavit osobní neštěstí v politiku, jestli jste měla na mysli tohle. Menstruaci mám pořád pravidelnou.“

⬤

Po interview jsem jela metrem do redakce. Dala jsem si do uší sluchátka, abych se na pár minut odstřihla od vnějšího světa. V prsou jsem cítila pnutí, ale zakazovala jsem si ho jakkoliv vykládat, ne takhle brzy. Metro téměř zelo prázdnotou, přesto se na další stanici přímo naproti mně usadil týpek s asi dvouletou dcerkou. Stála v botách na sedadle a jezdila ručkama přes upatlanou okenní tabuli. Když se jala sklo olizovat, vzal si ji na klín. Připadalo mi, že jsem tu malou už někde viděla, ale tatínek se mi povědomý nezdál. Možná jsem na ně civěla až moc dlouho, protože na mě ukázala a zasmála se. Otec jí něco řekl a zasmál se taky, ale já jim nerozuměla, protože muzika hrála příliš hlasitě. Nenápadně jsem ji ztlumila. Holčička na mě znovu ukázala a tentokrát jsem zachytila „máma!“. „To není máma, ty rozumbrado,“ opravil ji a něžně jí stiskl ručku. „Maminka je v práci, to přece víš.“ „Máma!“ zopakovala a mohla se smíchy pominout. „Máma, máma!“ Dělala jsem, že nic neslyším, a znovu jsem se zadívala z okna. Na podobná znamení jsem už dávno nevěřila.

⬤

V jeden okamžik jsme to téma prostě nakously a už neopustily. Bylo nám kolem pětadvaceti a najednou se vkrádalo snad do všech hovorů s kamarádkami, začaly jsme se jedna druhé ptát, jestli si to dovedeme představit, kdy nastane vhodná doba, kolik jich chceme a s kým. Chvíli jsme to braly čistě hypoteticky, jako bychom měly celou věčnost, jako by nám naše gynekoložky s každou návštěvou nepřipomínaly, že není radno rozhodnutí dlouho odkládat. Ale pak to jedna z nás vzala vážně. „Máš strach?“ chtěla jsem se jí zeptat, když mi pověděla, že je těhotná. „Co když se ti to nebude líbit? Co když zjistíš, že to pro tebe není?“ Ale nahlas jsem to neřekla. Netvářila se vyjukaně a já bych jí nerada našeptávala pochybnosti. Když s tím přišla druhá, už jsem tak překvapená nebyla a od třetí jsem předem věděla, s čím se mi hodlají svěřit. Vyzařovala z nich radostná nervozita ještě dřív, než tu zprávu se širokým úsměvem a slovy „mám novinu“ hodily do placu. Navykla jsem si patřičně reagovat přemrštěným: „Fakt? No to je paráda!“, objetím, blahopřáním, rozzářeným úsměvem. Měla jsem pro začátek po ruce obligátní otázky: Jak ti je? Kdy to bude? A jak si to rodičovství rozdělíte? Jako bych dokola hrála tutéž jednoaktovku, text zůstával, jenom obecenstvo se měnilo. Ale připravená jsem nebyla jenom já, obligátní otázku měla i druhá strana. Netrvalo dlouho a vyskočila na mě jako reklamní slogan, před kterým není úniku: „A co vy?“

⬤

Když jsem ten den večer dorazila domů, čekal už na mě Milo s vegetariánskými lasagnemi a prostřeným konferenčákem před zapnutou televizí. Takhle jsme jedli většinou, jako dva puberťáci, na pohodu, k čemu židle, lepší je hodit si navzájem nohy na klín, jako by naše propojení vyžadovalo dotyk těl. Běžel dokument o zvířatech, pro něž měl Milo melancholickou slabost: říkal, že ho uklidňuje přihlížet zvířatům při zvířecím chování, což patřilo k tomu málu, na němž se shodli s mojí sestrou Monou. Zatímco jsem si pod mikinou stahovala podprsenku a soukala se do legín, líčila jsem mu rozhovor s Lohausovou.

„Co si o ní myslíš?“ otázala jsem se, když jsem padla na pohovku vedle něj.

„Přirozeně nic,“ prohlásil a naložil nám oběma na talíř pořádnou porci lasagní.

„Ale nemá i trošinku pravdu?“ namítla jsem. „Míň lidí, míň CO2. Tak mimo ten její plán, jak zachránit Zemi, zase není, ne? Ještě sejra, prosím.“

Milo se na mě podíval, jako bych mu vykládala, že člověk nikdy nepřistál na Měsíci. Pak přesunul kousek krusty ze svých lasagní na můj talíř.

„A pro koho bys tu Zemi asi tak chtěla zachraňovat, když tady nikdo nebude?“

„Pro přírodu?“ navrhla jsem. „Zvířata? Pro jejího zlatýho retrívra třeba.“

Zakousla jsem se, ale z večeře se ještě kouřilo a já si spálila jazyk.

„Ona má psa?“

Přikývla jsem a převalovala v puse tu horkou dobrotu, aby sousto vychladlo, než ho spolknu.

„Fenku. Maddie.“

Milo opovržlivě odfrknul a strčil si do pusy plnou vidličku. Jeho to zřejmě vůbec nepálilo.

„Co je?“ podivila jsem se.

Zavrtěl hlavou.

„To je dost pokrytecký, ne?“ odpověděl s plnou pusou. „Chtít zakazovat ostatním, aby měli děti, a vydržovat si masožravce. A že těch plechovek spořádá.“

„Máš snad něco proti zvířatům?“

Milo ke mně zamžoural přivřenýma očima a sebral mi z talíře krustu, kterou mi předtím přenechal. Chvíli jsme šermovali vidličkou, ale když na gauči přistála kapka kečupu, složili jsme zbraně a uzavřeli příměří. Milo dal televizi nahlas. Na obrazovce právě samec tučňáka vydávil natrávenou rybu do zobáku mláděte.

„Fujtajbl,“ oklepala jsem se.

„Máš snad něco proti zvířatům?“ zašklíbil se Milo.

⬤

Ještě naposledy to zkusíme, rozhodli jsme se s Milem před třemi týdny. Leželi jsme na posteli, já obličejem zabořená do jeho mikiny, pod páskem legín ohřívací láhev.

Pochopitelně jsme se oba nechali vyšetřit, spermiogram, hladina hormonů, vaječníky, zkrátka to všechno. Po fyzické stránce nic nehaprovalo, oba jsme byli zdraví. Že je tenhle výsledek vlastně nejhorší, nám docházelo až postupně. Absence příčiny ještě neodstraňovala problém. „Samozřejmě to dál můžete zkoušet přirozenou cestou,“ řekla nám lékařka při poslední návštěvě reprodukčního centra. „Ale zároveň bych vám doporučovala probrat možnost umělého oplodnění.“ Po zádech mi přeběhl mráz. To sousloví jsem vyloženě nesnášela, nechtěla jsem se nechat oplodnit, a už vůbec ne uměle. Takže když jsem krátce nato začala menstruovat, řekli jsme si, že to ještě jednou zkusíme a pak se uvidí, jestli přistoupíme k dalším krokům, nebo to necháme plavat. Že se v tomhle bodě nikdy neshodneme, jsme si nechávali pro sebe.

⬤

Znali jsme se sotva pár týdnů, když měl Milo tu nehodu. Pracoval na stavbách výškových budov a při nedorozumění s jeřábníkem mu zůstala ruka mezi podlahou a betonovou deskou, dvě tuny proti pár kostem. Několik dní se mi neozval a já už se pomalu smiřovala s tím, že je mezi námi konec – říkala jsem si, že jsem se v něm zmýlila, že patří k těm, kdo se ani nerozloučí. A pak mi poslal esemesku z nemocnice. Jestli na to mám nervy, jestli si troufnu navštívit ho. Museli mu amputovat malíček, prsteníček a polovinu prostředníčku levé ruky, jak mi už předem napsal, a já tam pro něj chtěla být, hodlala jsem ho utěšit a povzbudit. Ale Milo měl výbornou náladu. „Lepší než palec a ukazováček, ne?“ prohlásil a zasmál se. Ten den v nemocnici jsem se do něj zamilovala. Kdykoliv na pokoj přišel někdo z personálu, vtipkoval s nimi a volal, že tu má reklamaci. „Chybí mi pár dílů! Nemám všech pět pohromadě!“ A já věděla, že s tímhle člověkem bych chtěla žít. S tím, kdo se nedá ničím zlomit.

Firma mu kvůli porušení bezpečnostních předpisů musela vyplatit bolestné a my za něj následující léto podnikli svou první společnou cestu. Tři týdny jsme projížděli Albánií, podél pobřeží ze Sarandy až do Drače. Jen tak, nazdařbůh, zastavili jsme se, kde se nám líbilo, našli si ubytování ze dne na den, zjistili jsme si autobus nebo jsme si jednoduše něco stopli. Zas a znovu mě udivovalo, nakolik jsme se při všem rozhodování shodli, než mi došlo, že se mi prostě jen přizpůsobuje. Když jsem na to poukázala, přiznal, že na handrkování nemá chuť. Většina věcí je přece úplně nepodstatná, tak proč se hádat, chce si čas se mnou užít a ke spokojenosti mu stačí, že spokojená jsem já. Když se příště mělo rozhodnout, jestli někam půjdeme pěšky nebo si půjčíme moped, schválně jsem se k tomu nevyjádřila, abych Mila donutila k vlastnímu rozhodnutí. Musela jsem se pak hodně přemáhat a neremcat, že na chození je moc horko a trasa by na projížďku byla jako dělaná. Záhy jsme se vrátili do vyjetých kolejí.

Jen v posteli si Milo dokázal jasně říct, co chce. Spát s ním šlo tak lehce jako malovat podle čísel, naváděl mi ruce tam, kde je chtěl mít, dirigoval moje pohyby a polohu, udával tempo a spolehlivě nás dovedl k vrcholu. Když jsem se tu a tam odvážila špitnout, co bych si od něj přála já, většinou mi to upřel. „Tak to by se ti líbilo, jo?“ usmál se a naložil se mnou úplně jinak. Proč mě to tak vzrušovalo, jsem sama nechápala.

Když jsem se pak zpětně vracela k téhle dovolené, přemítala jsem o ní občas jako o Úvodu do Mila. Naučila jsem se během těch tří neděl všechno, co jsem o něm potřebovala vědět. Například že nejdůležitější bytosti v jeho životě jsou jeho sourozenci. Měl dva bratry a sestru, následovali ani ne rok po sobě a všichni drželi pospolu. Milo z nich byl nejmladší. Jako by už při narození měl kamarády, vysvětloval mi. Ani teď, když bydleli daleko od sebe, se nikdy necítil sám. Denně posílal bezpočet hlasovek do jejich skupiny a večer jsme si pouštěli, co se za ten den událo ostatním. Ten nejstarší a ségra už měli děti, brzy se mělo narodit mimčo i prostřednímu bráchovi. Když mi ukazoval fotky synovců a neteří, rozlil se Milovi po tváři zvláštní výraz. Nejdřív jsem ho nedokázala tak docela rozklíčovat, ale časem mi došlo, že je to směsice lásky a bolesti.

Samozřejmě jsem mu vyprávěla o Moně. Že jsme v dětství byly k nerozdělení a věčně jsme na sobě visely, že jsem nemohla usnout, když neležela vedle mě, že jsem dřív mívala pocit, jako bychom si navzájem dovedly číst myšlenky, že jsem s nikým jiným nemohla mluvit tak tiše, a přece mi rozuměla. „A proč si s ní nevoláš?“ divil se Milo a já se mu to vážně snažila vysvětlit. Že mezi námi se to má jinak než mezi ním a jeho sourozenci, že spolu nemusíme mluvit denně, a přesto si zůstáváme nablízku. „Ty snad nechceš vědět, jak se jí vede?“ nechápal. A já bych byla nejradši odpověděla: Nechce snad ona vědět, jak se vede mně? Má děti a je v jednom kole, hájila jsem nás nepřesvědčivě a Milo to nechal být. Ale vztah mezi mnou a Monou mu nikdy nešel moc na rozum.

Cestování jsme zakončili v Tiraně, kde bylo dvaačtyřicet stupňů. Poslední den jsme strávili v hotelu na pokoji s klimatizací, milovali jsme se, pouštěli si seriály v albánštině a vymýšleli si k těm slaďákům vlastní příběhy, protože jsme dialogům nerozuměli. Večer jsme dostali hlad a odhodlali se vyrazit do vedra, že na závěr náležitě povečeříme. Nevím, proč jsme si mysleli, že dát si sushi v bistru – co hrdlo ráčí za deset eur včetně pití – je vynikající nápad. Už cestou zpátky do hotelu se mi udělalo špatně. Doufala jsem, že jen z přejedení a přemíry pití, jenže sotva jsme došli na pokoj, vyzvracela jsem růžovou záplavu z ryb, rýže a ginu s tonikem do mísy. Koupelna byla od místnosti oddělená jen tenkými posuvnými dveřmi, ale jak jsem klečela na zemi, nemohla jsem je stejně zavřít. Milo všechno slyšel. Kdykoliv jsem se chtěla zvednout, zvedl se mi i žaludek a dávila jsem znovu. Po chvíli přišel za mnou a položil mi ruku na čelo. Prohlásil, že úplně hořím, a podal mi láhev s vodou, kterou jsem lačně vypila, jenomže vzápětí šlo zase všechno ven. Milo mě ustaraně pozoroval. „Takhle budeš brzo dehydrovaná,“ strachoval se. Vnímala jsem jeho slova, ale jejich obsah mi unikal, jako by se mi najednou vypnul mozek a všechno, co jsem dělala, si řídilo jenom tělo. Pak jsem slyšela, že Milo někam telefonuje. Anglicky mluvil všelijak, jak jsem věděla z cesty, ale podařilo se mu přivolat sanitku, která přijela během několika minut. Do nemocnice to z hotelu totiž bylo jen pár set metrů jednou ulicí. Na ambulanci mi hned přišili přezdívku sušinka. Bistro tam dobře znali a saniťák mi vykládal, že na něj už dávno upozorňovali lidi z hygieny. „But why still open?“ zeptal se Milo. Týpek jen významně povytáhl obočí a zašustil palcem o ukazováček. Přistavili mi lehátko na šestilůžák, dali kapačku a já hned usnula. Když jsem se probudila, bylo už venku světlo. Otočila jsem hlavu ke straně a uviděla Mila, jak nezdravě zkrouceně spí na židli vedle mojí pryčny, bradu má na prsou a na tričku se mu od slin dělá flek. Zůstal u mě celou noc, i když to měl do hotelu dvě minuty.

„Jak to, že tobě vlastně nic nebylo?“ napadlo mě později na letišti. „Jedl jsi přece to co já.“

Neodpověděl, jen se zašklíbil a zašustil palcem o ukazováček na levačce.

„Každopádně by to chtělo omezit pobyty v nemocnici, jestli spolu zůstaneme,“ dodala jsem.

„Jestli?“

⬤

V noci po interview jsem nemohla spát. Pnutí v prsou polevilo a obecně jsem neměla dojem, že by se mi v těle odehrávalo něco zvláštního, cokoliv, díky čemu bych to prostě cítila, jak uváděla spousta žen na fórech. Jako by mě při těhotenství mělo něco očarovat, jako by to byla nějaká vnímatelná změna stavu. Ale co jsem mohla vědět? Třeba to tak je, třeba budoucí matka počínající život v podbřišku opravdu pocítí jako zásah božským proudem a všechno, co jsem si doteď namlouvala, bylo jen nadýmání. Zajela jsem si rukama pod triko a osahávala si břicho, aniž bych věděla, co vlastně hledám. Přejížděla jsem si prsty po nepatrných vypouklinách svalů, napínala je a počítala. Už několik měsíců jsem po ránu zase pravidelně cvičila a obden běhala. Na nějakou dobu jsem s tím přestala, protože jsem se na internetu dočetla, že sportování sice v zásadě zvyšuje plodnost, ale jisté cviky se v prvním trimestru nedoporučují. Aktivity by se měly omezit na takové, při nichž nedochází k otřesům dělohy a které zdůrazňují ženskost. Tak jsem se dostala k józe na podporu plodnosti. Ze začátku se zdálo, že mi opravdu prospívá. Našla jsem si spoustu videí na youtube, pozice mě uklidňovaly a téměř úplně mě zbavily bolestí v kříži. Ale pak jsem klikla na video, v němž na jógu navazovala řízená meditace. Mělo se při ní vizualizovat budoucí dítě a vyzvat ke zjevení. Milo mě našel ubrečenou na podložce, když už video dávno skončilo. Chtěl vědět, co se stalo, a lehl si vedle mě. Naše dítě se ke mně neobtěžovalo, vysvětlovala jsem mu v slzách, kašle na moje vzývání a nejspíš i čeká, až se nabídne něco lepšího. „Cože?“ dožadoval se zmateně a já ukázala na stoličku s rozevřeným laptopem. Milo se posadil a nahlas přečetl název videa: „Jóga pro plodnost, uvolňování a přijímání, duchovní průvodce při snaze o dítě.“ Zaklapnul ho a trval na tom, abych zase začala běhat.

Podívala jsem se na mobil: Bylo 00:42. Milo vedle mě pravidelně a zhluboka oddychoval. Měl dar usnout, jen co si lehne, bez ohledu na průběh dne. Nic jsem mu nezáviděla víc. Jala jsem se počítat od stovky do nuly, abych se zklidnila, ale nefungovalo to, myšlenky se mi zas a znovu rozbíhaly, nedošla jsem ani do osmdesáti. Vzpomněla jsem si na TED-Talk, v němž před lety jeden bubeník vykládal o tom, jak se člověk může uspat vyťukáváním konkrétního rytmu, ale ten rytmus už jsem si vybavit nedokázala. Vpíjela jsem se pohledem do bodu na stropě a nutila se nezavírat oči v naději, že se mi tím unaví a jednoduše zaklapnou, ale ani to neúčinkovalo. Krátce po jedné jsem tiše vstala a vykradla se z ložnice.

Milovi se nelíbilo, když jsem běhala v noci. Často jsme se na tohle téma přeli, patřilo k těm málo, v nichž nehodlal ustoupit. „Co když natrefíš na úchyla?“ namítal a vždycky pak vybalil nějakou historku, kterou slyšel na těch svých podcastech o skutečných zločinech. Budu přece už zahřátá, oponovala jsem, a jednoduše mu uteču, protože když vrahoun dost možná hodiny dřepí v houští, ztuhnou mu kolena, takže budu rychlejší. Ale Milovi to k smíchu nepřišlo a hrozil mi, že kdyby se moje mrtvola nenašla, bude všem vyprávět, že jsem zdrhla. Tím by se sám vystavil podezření, podotkla jsem, a tak jsme mezi sebou špičkovali a plynule jsme přecházeli z vážnosti do legrace, dokud jsem vztekle nevyrazila běhat, a Milo dotčeně čekal, až se bez úhony vrátím.

Venku bylo příjemně chladno. Koncem března se už prvními teplými dny hlásilo jaro, ale zima ještě tak docela nepominula. Upravila jsem si čelenku a vyběhla. Samozřejmě jsem si ani já nemyslela, že jsem venku úplně v bezpečí. Jenom jsem kvůli tomu zkrátka nemínila sedět po západu slunce zavřená doma. V rámci kompromisu jsem se držela dobře osvětlených hlavních tras. A opravdu se už po pár metrech dostavila euforie, pocit nepřemožitelnosti, víra, že kdyby se přece jen něco semlelo, dokázala bych opravdu utéct.

Běžela jsem zhruba dvacet minut, když jsem zahlédla ježka. Vězel čumáčkem ve velkém kelímku od jogurtu, který mu sahal až do poloviny těla, a sunul ho před sebou po ulici. Nočním tichem se to drhnutí neúměrně rozléhalo. Zastavila jsem se a dřepla si vedle zvířete. Ježek se chvilku nehýbal, protože mě asi slyšel nebo cítil. Pak cupital dál. Zřejmě se i on rozhodl, že se možnými nebezpečenstvími nenechá odradit od svých záměrů. Vytanula mi na mysli věta: Kde jsou lidi, jsou i odpadky. Vyslovila ji během dopoledního rozhovoru Lohausová a následně mi vysvětlila, jak se podle ní dá odpad snadno zredukovat. „Tím, že zredukujeme počet těch, kdo ho produkují.“ Rozepla jsem zip na kapse běžeckých legín, vytáhla jsem z ní mobil a ježka natočila. Chtěla jsem video poslat Milovi, ale nechala jsem to plavat. Možná ani nezaznamenal, že jsem pryč. Chvíli jsem váhala, ale pak jsem zvíře místo jemu poslala Moně. „To seš ty,“ připsala jsem, náš vtípek z dětství. Kupodivu byla on-line, fajfky okamžitě zmodraly. Seděla jsem na bobku sama uprostřed noční ulice a přihlížela, jak ségra píše odpověď. Uplynula celá věčnost, než přišla pouhá fotka. Asi právě vznikla v holčičím pokoji, poznala jsem povlečení neteře. Na snímku bylo vidět ošklivou panenku – někdo jí fixou namaloval rty namodro a ostříhal vlasy. „A ty seš tohle,“ připsala k tomu Mona. Musela jsem se ušklíbnout, zastrčila jsem mobil zpátky do kapsy a osvobodila ježka z kelímku. Rozeběhla jsem se domů a připadala si příjemně unavená a lehká.

⬤

„Ty ho nějak znáš?“ ptala jsem se jí, když jsme ležely každá ve svojí posteli, tehdy už nějakou dobu zase zvlášť, zpátky u zdi.

„Nee, proč?“

„A co jste pak dělali?“

„Co jako myslíš, že jsme dělali?“

„To spolu jako chodíte?“

Mona netrpělivě vzdychla.

„Ty seš jak malá,“ odfrkla. „Copak musí někdo s někým hned chodit?“

⬤

Porodnost v Německu je už léta velmi nízká, na ženu u nás v průměru připadá 1,4 dítěte. Počet obyvatel se tak jako tak snižuje. Neměly by množství potomků omezovat spíš jiné části světa?

⬤

„Držela. Ale převrhly jsme se.“

⬤