Faith Hoganová

Dámský klub
půlnočního
plavání

Přeložil Josef Novotný

Edice Přítelkyně

Praha, 2023

Faith Hoganová

Dámský klub
půlnočního
plavání

Z anglického originálu The Ladies’ Midnight
Swimming Club, vydaného nakladatelstvím
Aria – Head of Zeus v Londýně roku 2021,

přeložil Josef Novotný.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2023 jako svou 659. publikaci

a 1. svazek edice Přítelkyně.

Redakce textu Lenka Vosičková.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Odpovědná redaktorka Denisa Novotná.

Grafická úprava Toman Design.

Sazba a návrh titulní strany obálky

s využitím AI Adam Lederer (ProAL).

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 256.

First published in the United Kingdom in 2021 by Aria,
an imprint of Head of Zeus Ltd

Copyright © Faith Hogan 2021

Translation © Josef Novotný 2023

Czech edition © PROSTOR 2023

ISBN 978-80-7260-565-1

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

S láskou věnováno Seánovi, Roisín, Tomásovi a Cristín

Z deníku plavkyně

Chlad mi zalézá pod kůži, až do morku kostí. Brodím se dál, a jak se nořím hlouběji, ledová voda mě řeže do lýtek a stehen. Vím, že je to nevyhnutelné. Kolem mého těla se vznáší mrazivá přikrývka a vítá mě jako opravdová přítelkyně. Rychle se celá potopím, lapám po dechu a na rtech cítím chuť slané vody. Do chodidel mě píchají drobné ostré kamínky. Pak se vrhnu vpřed. Rukama a nohama prorážím vodu, až mě chlad prostoupí skrz naskrz. Odevzdávám se nekonečnosti, která mě nadnáší, a vím, že jsem v bezpečí. Otáčím se na záda a vychutnávám si ty nádherné, blažené okamžiky, než budu muset zpátky na břeh, vrátit se s novou energií do života.

Zaznamenala Jo

Prolog

Byla polovina května a Elizabeth kolem sebe cítila vlahou noc. Zátoka ležela jen necelý kilometr cesty po pláži. Elizabeth věděla, že sem přijde znovu, i když by si to bývala nepřiznala. A teď, když dorazila na místo, se na chvíli zastavila. Sem chodila Jo každou noc plavat. Stejně pravidelně myla každý čtvrtek odpoledne okna. Jo se držela rutiny, i když ve vlastním rytmu. Každý večer, zatímco všechny ostatní ženy v Ballycove usínaly u televize, vytáhla Jo starou nákupní tašku s ošoupaným ručníkem a hřebenem po mámě. Pak šla po pláži až na tohle místo, svlékla se do obnošených plavek a nejméně deset minut rázně plavala ve studených vlnách.

Elizabeth tu stála dlouho, ponořená do milých i smutných vzpomínek, které si přehrávala v hlavě. Jako malá sem chodívala často, ale celá léta jen zůstávala na břehu.

„Říkala jsem si, že to budeš ty,“ ozval se jí za zády Join známý hlas. „Kde se tu bereš?“ zeptala se a odložila tašku na zem.

„Ale, jenom jsem si vyrazila na procházku,“ odpověděla Elizabeth a zalitovala, že vyrušila Jo při její zvláštní meditaci.

„Nechceš se přidat?“ usmála se Jo.

„Ne, raději ne. Nesnáším zimu tak dobře jako ty.“ Nejprve se tomu zasmála, ale potom si vzpomněla, jak ze sebe Jo shazovala jednu vrstvu oblečení po druhé, až se ukázalo, že vůbec není tak silná a mohutná, jak Elizabeth vždycky připadala. Naopak, pod těmi vrstvami se scvrkla do ptáčete, ruce a nohy jako hůlky.

„Můžu tě jen ujistit, že o hodně přicházíš,“ poznamenala Jo a vykročila směrem k vodě, zatímco Elizabeth zůstala na břehu s myšlenkami, že dosavadní roky strávila na vedlejší koleji. A náhle jí bylo jasné, že zbytek života tam trčet nechce.

Dnešek byl něčím zvláštní. Elizabeth nedokázala jasně vyjádřit čím. Jako by to byl začátek nové kapitoly. Náhle se jí zdálo, že ji voda k sobě volá. Když začala shazovat šaty, nebyla si jistá, jestli je zcela při smyslech, ale vzápětí už běžela, plná energie jako rozjařené dítě, křičela, konečně svobodná. Nahá jako ve chvíli, kdy přišla na svět, vběhla do vody.

Bylo to báječné. Křest ledovou vodou, bodající tisíci jehličkami. Nervová zakončení se jí chvěla a vysílala do celého těla přívaly emocí. Bylo to zasvěcení, jímž se odpoutávala od svého starého usedlého života. A vtom se ten nesnesitelný chlad stal součástí její bytosti a přinesl jí úplně nový, osvobozující pocit. Bylo to očistné. Úplně ji to uchvátilo. Jako by v sobě našla gejzír radosti a nadšení. Mrazivá slaná voda ji teď izolovala od veškeré bolesti. Nebo možná cítila, že štiplavé a studené moře jí dodalo sílu, aby všem obavám a tajemstvím čelila a dosáhla klidu. Konečně byla volná.

V tomto jediném okamžiku se koncentroval celý její život, spojila se v něm minulost, současnost a budoucnost – ale především existovala tady a teď a nikdy se necítila tak naživu. Ponořila se pod hladinu a vychutnávala si svobodu, stále ještě v šoku z toho chladu, ale zároveň naplněná nezměrným teplem. Bylo to šílené, vášnivé, dokonalost sama. Otočila se na záda a pošilhávala směrem k obzoru. Plavala dál, daleko za místo, kde ještě dosáhla na dno, až k Jo, která tam splývala na zádech a hleděla na mizející zbytek světlé oblohy na západě.

„Dokázala jsi to,“ pochválila ji Jo, když vedle sebe šlapaly ledovou vodu.

„Je tady zatraceně zima,“ dodala trochu zbytečně Elizabeth.

„To teda je, ale necítíš, že zase žiješ? Já tenhle pocit zažívám každý den, kdy sem přijdu. Je to, jako když mám svoje pevné místo uprostřed nekonečného vesmíru.“

„Aha.“ Elizabeth si nebyla jistá, co tím Jo myslí. Tady v temném oceánu jen věděla, že dokáže cokoli. V tuhle chvíli ji nic nemohlo vykolejit.

„Co by tomu asi řekl Eric?“ usmála se Jo a vzápětí obě vyprskly smíchy jako potrhlé. Pro jednou by ztratil řeč. Představa, že se jeho počestná žena koupe v záři měsíce tak, jak ji pánbůh stvořil, by ho natolik šokovala, že by vystřízlivěl.

Pláž byla úplně prázdná, až na pár kroužících racků, kteří si nejspíš mysleli, že ty dvě ženské zešílely. Elizabeth se znovu začala smát – nejspíš měli pravdu. Možná nakonec upadla do stavu šťastného bláznovství, ale bylo jí to jedno. Poprvé po strašně dlouhé době cítila, že se ocitla ve stavu blaženosti.

Část první

Duben

1. Elizabeth

Od Erikova pohřbu uplynul týden. Po více než třiceti letech manželství si Elizabeth myslela, že ho zná skrz naskrz. Ale mýlila se. I po smrti se před ní snažil utajit pravdu. Toho zamračeného rána nepřišla na hřbitov v Shanganagh, aby uctila jeho památku. Vydala se sem, protože se mu chystala říct, co si o něm myslí. Předešlou noc skoro nespala, budil ji nářek větru, blesky, co osvětlovaly noční oblohu, a Elizabeth měla pocit, že ta kakofonie hromobití a deště by vzbudila i mrtvého. Připadalo jí, že v tomhle rámusu nedokáže usnout nikdo v celé vsi. Bloumala po domě z jedné potemnělé místnosti do druhé a čekala, až bouře přejde, aby ze sebe mohla setřást neklid, který jí nedal spát.

Kolem čtvrté ráno se rozhodla sejít dolů do přízemí a porozhlédnout se po ordinaci. Bylo to zvláštní, být tady dole bez Erika. Jako by tu jeho přítomnost ulpěla víc než kdekoli jinde a všemu tady vévodila. Thea Gilchristová, doktorka, která za něj několik posledních měsíců zaskakovala, tu po sobě nezanechala žádnou znatelnou stopu. Elizabeth prošla malou čekárnou, minula recepční stůl v tmavém výklenku a vstoupila do Erikovy ordinace. Rozsvítila světlo a poslouchala, jak praská, jako kdyby se zlobilo, že ho někdo budí v tuhle nelidskou hodinu.

Na okamžik ucítila, jak v ní narůstá panika. Co kdyby vypadla elektřina? Co kdyby tu zůstala potmě a musela by šátrat podél zdi úzké chodby a pak téměř poslepu vystoupat po vratkých schodech zpět do hlavní části domu? Tady dole se zdálo, že bouře sílí. Ordinace byla jen upraveným přístupem k větším hospodářským stavbám, lemujícím pozemek. Erikovi kdysi připadalo pohodlnější zastřešit a vybavit tohle nezajímavé místo, ačkoli za domem byla dlouhá řada kamenných staveb, zakončená velkou kočárovnou na zadním okraji zahrady. Samozřejmě i tyto stavby, stejně jako obytnou část domu, poznamenal čas a během let se pomalu rozpadaly. Kdo by chtěl mít všechny ty lidi u sebe na zahradě? mumlal tehdy Eric, a tak strávil svůj pracovní život tady, s elektrickými kamny vyfukujícími teplý vzduch. A mezi zdmi stále páchnoucími vlhkem navzdory jeho opakovaným tvrzením, že čerstvý nátěr všechno vyřeší.

Elizabeth došla k Erikovu stolu a sedla si na židli. Ani nevěděla, proč to udělala. Možná se v sobě snažila najít odpověď na zatím neznámou otázku. Jakákoli touha cítit objetí jeho paží z ní už dávno vyprchala, pokud vůbec kdy nějakou měla. Ale bylo zvláštní sedět tady na Erikově místě a dívat se po místnosti z jeho perspektivy. Pocítila u toho, že ho postrádá jakýmsi zvláštním způsobem, který předtím nepoznala. Připomnělo jí to, jak se vzali a jak ho obdivovala. Nejen proto, že byl pohledný, ale že ji zachránil. Něco na něm bylo. Něco, co bylo znát v jeho přítomnosti. Nejen proto, že byl lékař. Jako by z celé jeho osobnosti vyzařovalo, že tento muž má životy lidí ve svých rukou, že zná odpovědi na otázky života a smrti, zdraví a nemoci, že se lidé díky jeho dovednosti cítí lépe.

Nikdy to takhle nedokázala vyjádřit. Ale zatímco tady seděla, začínalo jí docházet, že možná nebylo všechno tak jasné, jak si myslela. Nesl odpovědnost – téměř hmatatelně cítila, jak se tu na ni tlačí ze všech stran. Snad i sama ta tíha odpovědnosti dokázala člověka dohnat k pití, přestože k tomu neměl dispozice.

Zhluboka si povzdechla. Nemělo smysl o tom teď uvažovat. Čas, kdy vzájemné porozumění mohlo dokázat, aby mezi nimi bylo všechno jinak, už byl pryč. Vtom však upoutal její pozornost malý stříbrný předmět. Že by klíč? Cosi podlouhlého a lesklého vyčuhovalo zpod pořadače krčícího se pod deskou stolu. S jistou opatrností se sehnula a vytáhla to. Na chvíli se na věcičku zadívala a hádala, že jen spadla ze stolu. Pak si ale vzpomněla, jak jednoho večera přišla Thea Gilchristová a ptala se po klíči. Odešla však bez něj. Jednak Elizabeth neměla ani páru o nějakých klíčích a jednak na ni kdysi Eric vrčel, že do té skřínky se šuplíky jí nic není.

Elizabeth klíč zvedla, zasunula ho do zámku skřínky, lehce jím otočila a zhluboka se nadechla. Vytáhla horní zásuvku. V ten moment zahradu ozářil blesk, takže to na okamžik vypadalo, jako by se zjevil Eric, aby ji varoval. Následovalo zlověstné zahřmění, které ji vyděsilo k smrti. Ale zůstala sedět, zatímco zahradu opět zahalila temnota.

Pak nahlédla do šuplíku. Nebyl moc hluboký, spíš podlouhlý, a těch pár papírů, co v něm našla, mělo jen zamaskovat prázdné lahve. Eric je tam schovával, aby skryl svou slabost. Zjevně věřil, že svět o ní nemá ponětí. Elizabeth si nad tou marností povzdechla. Čtyřicet let se propíjel k smrti, a přitom jeho prací bylo před ní ostatní lidi chránit. Spodní zásuvka byla hlubší. Také sloužila jako odkládací prostor pro prázdné lahve, ale ležela v ní i nějaká složka, což Elizabeth překvapilo. To se k Erikovi nehodilo. Nevybavovala si, že by si schovával nějaké složky či jakékoli jiné záznamy.

Tahle byla uložena v hnědé obálce obepnuté tlustou gumičkou. Vyndala ji a váhavě položila na vybledlou a flekatou papírovou podložku, jež zabírala většinu pracovního stolu. Bezmyšlenkovitě zasunula zásuvku nohou. Zahradu za jejími zády hrozivě osvětlil další blesk. Tentokrát už ale neměl takovou moc. Na moment zarazil pohyb jejích rukou, když stahovala gumičku, ale neměla už nutkání utéct strachy do domu. Zaměstnávalo ji teď překvapení, že Eric vůbec měl nějakou složku, kterou schovával pod zámkem. Přemýšlela, před kým ji asi mohl chtít ukrýt. Ale někde uvnitř věděla, že jedinou osobou, před kterou něco tajil, byla právě ona – Elizabeth.

Po smrti už ale člověk nic neschová. Prázdné lahve, dluhy z hazardu – dokonce ani nevěděla, že měl rád koně. Celé ty roky existoval ještě další Erikův svět – sázky na koně, když sedával přiopilý u baru ve Flannellyho hospodě. Účet se vyšplhal na dva tisíce liber. Starý Ned Flannelly měl aspoň tolik cti, aby se tvářil rozpačitě, když si pro peníze přišel. Nechtěl ji s tím obtěžovat. Ale Eric se už v hospodě nezastaví, a tak si Ned přišel vybrat, co mu patřilo.

Elizabeth to vyděsilo. Pomyšlení, že nad nimi visel nějaký dluh, aniž by o tom věděla! Stejně zlověstný pocit se teď vrátil. S Nedem se to vyřešilo snadno – jen musela zajít do banky a vybrat ze svých úspor, aby mu mohla dluh splatit. Ale teď, než složku před sebou otevřela, se na chvilku zarazila. Co když schovává víc tajemství podobných tomu, co bůhvíkolik let skrýval Ned Flannelly?

Ať byla Elizabeth jakákoli, nikdy nebyla zbabělá. A tak sebrala síly a s myšlenkami na nejhorší rázně složku otevřela.

Papíry držela pohromadě drátěná sponka. Elizabeth okamžitě poznala smlouvy týkající se domu a povědomou mapu, která zpod nich vyčuhovala. Hranice pozemku byly vyznačeny rovnou čárou, zakreslenou dnes již vybledlým inkoustem. Pod těmito dokumenty bylo množství dopisů, většinou adresovaných jejich právníkovi nebo od něj přijatých. Jedním z dokumentů byla – to Elizabeth překvapilo – Erikova poslední vůle. Netušila, že kdy nějakou sepsal. Datum bylo nedávné, jen pár měsíců předtím, než umřel.

Když se prokousala právnickým žargonem, ze závěti nevyplynulo nic překvapivého. Po vyrovnání všech dluhů, kterými je nemovitost zatížena, jsou dům a ordinace její a ona s nimi může nakládat dle libosti. Dle libosti! – opravdu to tak vyjádřil! Jako kdyby plné vlastnictví domu a ordinace bylo něčím, na co celé ty roky čekala. Ach, Eriku. Smutně zavrtěla hlavou a odložila závěť stranou. Složka nic moc dalšího neobsahovala, až na tlustou hnědou obálku, kterou Erik pro jistotu oblepil páskou. Rozmrzelá formulací poslední vůle obálku roztrhla, nehledíc na to, jak pracně byla zabalená.

Zevnitř vypadl svazek papírů. Štos listů s různými logy, která Elizabeth připadala povědomá. Rychle papíry prolistovala a vnímala jen slova v záhlaví. Přečerpání limitu. Termínovaná půjčka. Kreditní karta. Po splatnosti. Prodlení. Všechny dopisy pocházely od různých bank, celkem od pěti. Elizabeth zalapala po dechu a na okamžik pomyslela, že už se jí nikdy nadechnout nepodaří. Eric se prosázel až po uši do dluhů – a tím zadlužil i ji. Dlužili celé jmění, možná víc, než byla cena domu. A jestli se těm červeným podtrhaným číslům dalo věřit, možná i víc, než byla hodnota ordinace.

Nezbylo jí nic.

Byli na pokraji bankrotu. Stála před krachem.

Dobrý bože – než dá tenhle průšvih do pořádku, může skončit na ulici.

•

Po tomhle už neměla na spánek ani pomyšlení. Netušila, jak dlouho seděla u stolu a zírala na papíry před sebou. Poslední vůle byla bezcenná – už nebyl žádný dům ani ordinace. Ne poté, co splatí všechny dluhy. Nezůstane nic. Nemůže je ani prodat, protože není pravděpodobné, že by to banky dovolily. Nejspíš jí zaklepou na dveře, jakmile usoudí, že je načase ji požádat, aby se vystěhovala. A dům půjde do exekuce.

Samým vzlykáním se v té tmě vyčerpala, a potom paniku vystřídala zlost. Plakala, když si představovala, že mohla život prožít jinak. Že si mohla vzít někoho jiného. Někoho, kdo by ji dokázal rozesmát. Někoho, s kým by měla děti. Za to by dala cokoli. Ano, nebyla by manželkou pana doktora a nepatřila by k vesnické honoraci, ale měla by střechu nad hlavou i ve stáří.

Když bouře ustoupila směrem nad moře, Elizabeth cítila, jak její vztek polevuje. Ne, teď nebyl čas ztrácet hlavu. Poprvé po letech měla zas svůj osud ve vlastních rukou. Záleželo jen na ní, jak naloží s omezenými možnostmi, které se jí nabízely.

Později toho rána se procházela po svém domě a na všechno se dívala novýma očima, pohledem člověka, kterého něco pořádně nakoplo. Brala do ruky vázy, odhadovala cenu závěsů a oťukávala příborníky ve snaze posoudit jejich hodnotu. Proklínala červotoče a děkovala svému strážnému andělovi, že ji bouře vytáhla z postele. Bylo lepší, že na to přišla sama, než aby jí jednoho dne stáli za dveřmi exekutoři.

•

Hodinu nato mířila ve svém malém autě na hřbitov v Shanganagh. Erikovi to teď samozřejmě už bylo jedno, ale ona mu potřebovala říct, že dá ten binec do pořádku. Ona, Elizabeth O’Sheaová, se postaví na vlastní nohy. A jestli ji ta vyhlídka přece jen trochu děsila, zároveň ji i zvláštním způsobem rozjařila.

Na Erikově hrobě, nejčerstvějším na celém hřbitově, byly patrné stopy po noční bouřce. Hrobníci byli naštěstí dost zkušení a četné květinové dary přikryli sítí. Dřevěný křížek s Erikovým jménem vyrytým na mosazné plaketě teď stál nakřivo. Elizabeth byla na hřbitově naštěstí sama, protože kdyby ji někdo poslouchal, myslel by si, že se pomátla.

„Eriku, asi sis myslel, že jsi měl dobrý důvod k tomu, co jsi udělal…“ začala a oči jí klouzaly po věncích pomlácených větrem. „Ale našla jsem ty dopisy ve tvém stole a teď…“ Na okamžik pocítila, že ji opouští odhodlanost, a hlas jí zadrhával pod tíhou emocí. „Jde o to, že kdybys jen něco řekl…“ A při této větě si uvědomila, že o tohle se pokusila za ta léta mnohokrát; když myla nádobí nebo pro ně připravovala jídlo. Zavrtěla hlavou. Věděla, že i kdyby se mu snažila dát najevo své pochopení, on by stejně neposlouchal. „Mohli jsme to všechno vyřešit a třeba…“ odmlčela se a zhluboka se nadechla. „…třeba by se našel způsob, jak dát věci do pořádku. A možná bys nemusel umřít tak náhle, kdyby sis nezpůsobil tolik starostí. Možná… možná jsme mohli být šťastnější.“ Ale samozřejmě věděla, že ať už by jejich soužití bylo jakékoli, šťastné by nebylo nikdy.

Najednou ji nečekaně popadl vztek, jaký nikdy předtím nepoznala. Vzešel odněkud z jejího nitra a celá se rozběsnila.

Odvrátila pohled od hrobu před sebou. Teď už se na něj nemohla dívat. Jen o pár metrů dál se nacházel velký hrob, o který tolik let pečovala a který teď ve srovnání s Erikovým vypadal tak zanedbaně. To nebylo fér. Nic z toho nebylo fér. Eric tu byl pohřben s květinami a všemi poctami místní celebrity, zatímco její dítě uložili do hrobu, na němž ani nebylo jeho jméno. Nedokázala se ovládnout, a než si uvědomila, co dělá, už strhávala zelenou síť a rozhazovala květiny po hřbitově. Vypadalo to, jako by je tam rozházel vítr, a ne šílená ženská, v niž se teď proměnila. Drahé věnce z lilií, begonií, hortenzií, nevěstiných závojů a růží létaly vzduchem, padaly na zem a kutálely se po pěšině, jako by najednou byly nepotřebné. Chtěla ho ranit. Chtěla, aby zaplatil za všechno, co jí udělal. Za všechno, co mu dovolila, aby jí udělal… a to na tom bylo nejhorší.

Nakonec, když už na hrobě nezůstaly žádné květinové dary, nakráčela k jeho čelu a zlomyslně kopla do kříže s Erikovým jménem, až se nahnul, jako by před ní uhýbal. Chvíli postála a rozhlížela se po škodách, které napáchala. Necítila žádnou vinu. Ani náznak výčitek svědomí, že poničila výsledky něčí práce a dary od truchlících pro jejího manžela. Pak se obrátila a křečovitě se zlomila žalem, jaký se nahromadí, když člověk roky potlačuje své nejhlubší city.

Vydala se po úzké stezce. Za ty roky ji dobře znala, protože tu strávila spoustu času péčí o ten druhý hrob. Říkalo se mu Hrob malých andílků. Byl velký a založili ho dlouho předtím, než kam její paměť sahala. Bylo to místo pro děti, které zemřely dřív, než je farář mohl přivítat do katolické rodiny. Tady leželo její dítě. Nyní mu byla tak blízko, jak to jen šlo. Tak blízko jako nikdy od chvíle, kdy se narodilo. Vrhla se na vlhkou zem a nedbala na to, že si svůj drahý kabát umaže od mokré hlíny. Nebo na to, jestli někdo přijde a uvidí ji. Zůstala na hrobě ležet dlouho, tvář k zemi.

Nakonec k ní z dálky dolehlo táhlé volání kolihy, poletující mezi skalami, možná s ní cloumal vítr, doprovázející příliv. Ten zvuk Elizabeth vytrhl z pláče. Utáhla si šátek a zvedla límec, aby ji chránil před větrem, a pak si zase klekla a dotkla se jedné z květin, které tam sama před pár týdny zasadila. Byla potlučená a polámaná bouří z předchozí noci, příliš křehká na to, aby přežila drsné počasí, ale Elizabeth kolem ní přesto nahrnula kopeček půdy, aby ji ochránila. Potom se vzchopila a vstala. Cítila se, jako by se vyplakala až do dna; tentokrát pro někoho, jehož ztráta ji skutečně bolela.

•

Vydala se dolů z kopce. Došla k molu, na chvíli tam postála a nechala se bičovat mořským vzduchem do obličeje. Zachvěla se a přitáhla si límec blíž ke krku. Až bude stoupat do kopce, bude ji těšit, že má vítr v zádech. Dnešní večer, který sliboval jen vítr a déšť, nechá za sebou.

Cestou od mola zahlédla kamarádku Jo, jak na příjezdové cestě parkuje svoje stařičké auto. Elizabeth jí už předtím přinesla jeden z ovocných dortů, které měla ve spíži, protože věděla, že Jo je na sladké. A z pohřební hostiny zbylo tolik jídla, že ho sama nemohla sníst dřív, než se zkazí.

„Jo,“ zavolala, ale její hlas se ztratil ve větru, který ho nejspíš vzal a zanesl o několik ulic dál. Tam možná polekal nějakého jiného chodce, protože se zdál blíž, než opravdu byl. Takové bylo Ballycove. Vítr burácel v ulicích a odnášel mnohé rozhovory k uším, které je neměly slyšet. „Haló, Jo!“ zkusila to znovu, nebyla však zvyklá křičet, ani když nemusela bojovat s větrem. A tak se její hlas k přítelkyni nedonesl a Jo vešla do domu, aniž ji zaslechla. K čertu. Teď bude muset zaklepat na dveře, ačkoliv rozhodně nechtěla vzbudit dojem, že přichází, protože se najednou cítí sama.

Vzdychla a lehce zaťukala. Slyšela, jak uvnitř zarachotil klíč v zámku, a vzápětí před ní stála Jo. Dívala se na ni zároveň přátelsky a udiveně.

„Elizabeth, co tě sem proboha přivádí v takovýhle večer? Každou chvíli se spustí liják. Pojď dovnitř…“ ustoupila do úzké chodby, aby mohla Elizabeth vejít.

„Ne, opravdu musím běžet. Jen jsem se šla projít, abych se trochu osvěžila, a říkala jsem si, že mám takovou spoustu jídla, že to sama nemůžu sníst…“ a podala Jo pivní koláč zabalený ve svačinovém papíře. Byl dost velký, aby vystačil celé rodině na několik dní.

„To je od tebe moc milé…“ řekla Jo a koláč si vzala. „Ale opravdu jsi nemusela. Třeba ti někdo přijde na návštěvu, zatímco tady… Sem chodí jenom Lucy a Niall. A to mi věř, když jsou tu, Niall sní všechno, nač přijde…“ Rozesmála se a Elizabeth pocítila bodnutí něčeho, co nedokázala pojmenovat.

„Chci ti poděkovat, víš, za ten pohřeb. Bylas opravdu moc hodná a já nevím, jak bych to bez tebe zvládla.“ To byla pravda. Jo si vzala na povel její kuchyni a zajišťovala nekonečný proud čaje, kávy, whiskey a sendvičů pro každého, kdo se objevil u dveří, když oplakávali Erika.

„Proto jsou na světě přátelé, ne?“ poznamenala Jo s vlídnou samozřejmostí. „Určitě si nechceš dát šálek čaje? Každou chvilku přijde pořádnej slejvák.“ A na ta slova začalo skutečně pršet, kapky bubnovaly Elizabeth na záda. „Pojď dovnitř, jinak úplně promokneš.“

„Asi máš pravdu,“ přitakala Elizabeth posmutněle, ale na prahu zaváhala. „Jen bych se opravdu nechtěla vnucovat.“

„Ale jdi, jakýpak vnucování. Jsem tu jenom já a kočky a s nima si člověk moc nepopovídá.“ Zasmála se a zavřela za Elizabeth dveře.

„Posaď se,“ řekla Jo a sehnula se, aby odstrčila tu nejtlustší kočku, jakou kdy Elizabeth viděla. Pak natřásla polštářek na jediné vyřezávané židli, která u kuchyňského stolu byla. Kočka, očividně uražená, se odkradla ke dveřím kuchyně, nahrbila hřbet a poté odkráčela do chodby. Jo si jí nevšímala, položila před návštěvu hrnek čaje a usadila se na obyčejnou židli naproti. „Takhle je to lepší, co říkáš?“ zeptala se a usrkla čaj ze svého hrnku.

„Je,“ souhlasila Elizabeth a myslela to vážně. Bylo to tady útulné. Člověk se v tomhle domku necítil stísněně, jako když na něj něco padá. Naopak, jako by ho obklopoval přívětivostí. Působil vlídně, čehož se Elizabeth v jejich velkém chmurném domě nikdy nepodařilo dosáhnout. Bylo tu uklizeno, ale zároveň vnímala, že se tady žije. Na pár místech byla zeď ošoupaná a dvířkům skříňky by neškodilo vyměnit panty. Ještě nebylo sklizeno po posledním jídle a už bylo vidět, že se připravuje další. Tahle místnost zažila chvíle šťastné i smutné. Elizabeth věděla, že srdcem domku je Jo a všemu tady vtiskla svůj charakter. Ta místnost by bez Jo zela prázdnotou.

„Jo, je to fajn.“ Elizabeth se opřela do vyřezávané židle. Nebyla nijak zvlášť pohodlná, ale s měkkými polštářky za zády a jedním pod zadkem měla Elizabeth pocit, jako kdyby tu na ni ta židle čekala celý život.

„Jak bylo v noci?“ zeptala se nakonec Jo.

„Šlo to,“ zněla odpověď. „Po probuzení jsem se cítila divně. Víš, když jsem si uvědomila, že jeho místo je prázdné.“ Bylo to zvláštní. Od Erikovy smrti uplynul téměř týden, ale teprve dnes Elizabeth naplno došlo, že se už nevrátí. Netušila, jak by ten pocit měla popsat. „Vzbudila mě bouře, ale předtím jsem spala dobře.“

„Z toho posledního týdne musíš být unavená. Je to vyčerpávající, držet se před lidma, když se chceš jenom schoulit někde v koutě a poplakat si.“

„Asi ano,“ připustila Elizabeth. Opět se podívala na hodiny, ale už neměla za kým spěchat domů a na světě nebylo nic neodkladného, kvůli čemu by odtud chvátala pryč. „Víš, budu muset udělat nějaká rozhodnutí…“ začala.

„To budeš, ale zatím není žádný spěch.“ Jo se k ní se zájmem naklonila. „Lidi to chápou. Nikdo nemůže očekávat, že…“ Ale na okamžik přivřela oči, protože v Elizabetině nedokončené větě zachytila víc, než se přítelkyně patrně chystala sdělit. „Co se stalo?“

„Já…“ Elizabeth si nebyla jistá, kde začít. Ale když si uvědomila, co všechno Jo o jejím životě ví, tohle asi nebyla ta nejhorší věc, o jaké jí za ty roky řekne. „Všechno je pryč, Jo. Všechno to prohrál v sázkách. Banky mi asi co nevidět dají příkaz k vystěhování, aby mohly prodat dům a ordinaci.“

„To není možné!“ Jo se naklonila a vzala kamarádku za ruku. „To musí být nějaký omyl. Eric by přece nikdy…“ Na chvíli se zarazila, aby si urovnala myšlenky. „Nikdy by neudělal takovou pitomost, ne?“

„Zdá se, že udělal. Všechno to přede mnou úspěšně tajil.“ Pokrčila rameny. Ne že by mu to skrývání dalo moc práce, protože ona po takových věcech nikdy nepátrala. „Sázel celé roky. Zadlužil se až po uši u několika bank.“

„Jak vidět, ani v tomhle nebyl moc dobrý, že?“ Jo zvedla obočí a Elizabeth se chtě nechtě musela zasmát. „A nemůžeš s ordinací docela normálně pokračovat? Sehnat si někoho dobrého na záskok a…“

„Thea Gilchristová se sem asi nevrátí.“

„Ne,“ souhlasila Jo. „K tomu, co se stalo, se schylovalo dlouho. Myslím, že ti celá vesnice tleskala, když jsi ji odsud hnala svinským krokem.“ Znovu se obě začaly smát.

„To nebyla moje nejsvětlejší chvíle,“ řekla Elizabeth, ale popravdě si ji užila. Theu jim vnutili z jedné nedaleké ordinace, když už byl Eric tak nemocný, že nemohl pracovat. A pak, když nebyl mrtvý ještě ani dva dny, Thea nakráčela do Elizabetina obýváku a dožadovala se, ať jí předá praxi. Šokovaná Elizabeth ji vykázala do patřičných mezí, ale ani ona sama nečekala, že na ni vyjede s takovou vervou.

„Naopak, já bych řekla, že byla. Ale přiznávám, že jsme všichni trochu užasli nad tvým bohatým slovníkem, když jsi jí sdělovala, kam má jít. Farář se musel uchýlit do špajzu, aby nikdo neviděl, jak se směje.“ Jo při té vzpomínce pobaveně pokývala hlavou. „Každopádně to byla strašná ženská. Všichni bychom nakonec odešli k jinému doktorovi někam poblíž. Udělala jsi nám laskavost. Přiznej na rovinu – ani ty si přece nedokážeš představit Theu Gilchristovou jako svoji praktickou lékařku.“

„Každopádně to teď pro nás nevypadá moc dobře. Vážně nevím, co dál,“ přiznala Elizabeth a zabořila hlavu do dlaní. Po návratu ze hřbitova se její odhodlání vypařilo – dům, ordinace, dluhy, to všechno byl naprostý chaos. „V pondělí nemá kdo zaskočit v ordinaci…“ Zmocnila se jí náhlá panika. Pondělky bývaly v ordinaci vždycky nejhorší. Lidé přicházeli většinou s víkendovou rýmou, ale často i prostě proto, že si ten den navykli chodit k doktorovi, aby si na něco postěžovali. Mohla to být obava nebo bolest, ale také něco mnohem vážnějšího. „A nevím, kde někoho najdu. Co budou lidi dělat?“

„Neboj se, zbytečně panikaříš. Věc se má takhle: ať už někoho najdeš teď od pondělka nebo za týden, pacienti doktora O’Shey budou rádi, že je ta příšerná ženská pryč. Když bude něco urgentního, zajedou na pohotovost do Ballybracku, a když to bude něco menšího, zaskočej si k doktorovi do sousední vesnice. Věř mi, dokud tady byla, lidi mnohdy nešli jinam, protože by měli pocit, že tím zrazujou tvého manžela. Teď tam aspoň můžeš dostat někoho slušného. A když najdeš toho správného, všechno dopadne skvěle.“

„Ale o to právě jde, Jo. Kde někoho najdu? Prošla jsem všechny Erikovy kontakty a není tam nikdo, kdo by mi mohl pomoci najít doktora, co by to tu převzal. Po zkušenosti s Theou Gilchristovou mám obavy, že by nám sem mohli nastrčit někoho ještě horšího.“ Elizabeth zavrtěla hlavou. Bylo to marné.

„A proč bys žádala někoho z nich? Nebyl to náhodou někdo z jeho starých ‚přátel‘, kdo ti sem poslal tu nánu? Ne ne, teď je čas najít někoho, koho tu budeš chtít ty sama. Ne někoho, koho se jen jinde chtějí zbavit. Abych řekla pravdu…“ Elizabeth sklonila hlavu na stranu, jak přemítala o jejích slovech. „Víš, že možná znám tu pravou osobu?“ dokončila větu Jo.

„Nechápu, jak…“ Elizabeth to nedořekla. Jo možná dovede mávnutím proutku vykouzlit jablečný koláč a zázračně odčarovat prach a nepořádek, ale určitě neumí vytáhnout z klobouku zkušeného lékaře.

„Mám na mysli Lucy, svoji dceru. Potřebuje změnu, ale neví, jak dál. Už strašně dlouho je zaseknutá na místě. Možná… opravdu jen možná…“

„Myslíš, že by se sem chtěla přestěhovat a převzít to tady?“

„Kdyby se nám podařilo ji přesvědčit, bylo by to to nejlepší pro vás obě.“

2. Lucy

V ten okamžik jí nespíš přeskočilo. Způsobila to další nekonečná noční na pohotovosti nebo možná jen vědomí, že čas utíká a s ním i šance užít si život se synem co nejvíc, než bude pozdě. Ve čtyři hodiny ráno odeslala mail. Dlouhodobá dovolená. Vezme si rok a stráví ho cestováním nebo jednoduše jen tím, že bude doma – že bude matkou. Nebo zkrátka jen… bude žít. O čtyři hodiny později jí přistál ve schránce mail z personálního, odpověď na její vyplněný formulář. Dokonce jí ani nepopřáli hodně štěstí, ani se nezeptali, proč se cítí natolik vyhořelá, že jediný způsob, jak dál fungovat, je odejít.

A bylo to. Lucy nevěděla, jestli má skákat radostí, nebo být smutná, že se tak nečekaně se vším rozloučila. Se vším kromě Nialla, a také Dory, její věrné fenky, která byla posledních několik let součástí jejího života. Kromě práce a přátel a kolegů z nemocnice toho v životě nebylo moc, co by teď nechávala za sebou. Na chvíli se ochromením nemohla ani pohnout. Opustila svou práci. Prostě jen tak. Dobrý Bože, zešílela snad? A na moment přemýšlela, co ji to proboha napadlo.

Přesto po příchodu domů tvrdě usnula. Ale když se po obědě probudila, pochybnosti znovu udeřily. Co to udělala? Vzala si roční volno? Musí to říct Niallovi – ten z toho bude nejspíš nadšený. Znamenalo to šanci odejít z internátní školy – nenáviděl to tam. Ta škola byla Jackův nápad. Chtěl pro svého syna velkolepou budoucnost. Škoda že s ním také nechtěl žít ve stejné zemi. Jack teď žil v Austrálii a začínal novou životní etapu s manželkou číslo dvě – Melindou Powerovou, která byla úplně jiná než Lucy. Teď však Lucy myšlenky na exmanžela a jeho nový život rychle zapudila. Byl čas nechat to plavat.

Taky to musí říct mámě. Ach bože, to bude jako vybojovat deset kol s Tysonem. Jen s tím rozdílem, že máma rozdává údery s láskou a péčí a dělá si starosti, aby její jediná dcera byla v pořádku.

„Ale to je skvělé!“ reagovala Jo, když jí tu novinku Lucy zavolala.

„Opravdu?“ ptala se Lucy, protože stále ještě nemohla uvěřit, že to udělala.

„Ano, opravdu. Nikdy jsem nechápala, proč tam pořád zůstáváš, po tom…“ Byla příliš taktní na to, aby řekla po tom rozvodu. „Chci říct, že se dřeš k smrti, ale proč vlastně? Nialla skoro nevidíš, o víkendu nemáš nikdy volno, ale přitom ani nemusíš, vždyť nejsi na mizině. Tím myslím…“ Jo znovu narážela na rozvod a na to, že prodej Lucyina a Jackova starého domu dceři zajistil finanční rezervu. Naštěstí byla natolik ohleduplná, aby nemluvila ani o tomhle.

„Přijeď domů, Lucy. Ballycove by mohlo být přesně to, co teď potřebuješ a…“

„A?“

„No, víš, jak jsem ti říkala o starém doktorovi O’Sheaovi?“

„Ano, to si pamatuju. Co jeho manželka? Té teď musí být hodně smutno.“

„Elizabeth?“ vyslovila Jo otázku, jako by si vdova ani nevšimla, že její manžel už není. „Ta je v pořádku. Stačí jen přijít na jiné myšlenky a to ji vyléčí. Ale jde o tu ordinaci…“

„Ne ne ne, to fakt nemůžu…“ Lucy došlo, proč její odchod z práce připadal matce tak skvělý. „Vždyť tam přece měla někoho, kdo to vedl.“

„Tu čarodějnici? Ne, ta je díkybohu zase zpátky v jeskyni, ze které vylezla. Kdepak, Elizabeth potřebuje někoho nového. Někoho, kdo hledá nový začátek. Lucy, ty by ses na to přesně hodila a mohlo by to být to pravé pro vás obě.“

„A co Niall?“ Lucy si nedovedla představit svého syna, jak se s nadšením stěhuje do Ballycove. Byl příliš samotářský, aby zapadl mezi děti farmářů a rybářů, potloukajících se po vesnici.

„Poslyš, tak jen abys mámě udělala radost, přijeď na víkend a podívej se, jaká ta ordinace je. Uvidíš, jestli se ti bude líbit. Nemusíš se rozhodnout hned, ale až poznáš Elizabeth a trochu se porozhlédneš – nikdy nevíš. Mohlo by to být přesně to, co hledáš.“ Než Lucy stačila něco říct, Jo jejich hovor ukončila. Nepochybně vyrazila ustlat postele a napéct hromadu koláčů a dortů.

•

Když Lucy nechala město za sebou, začala si jízdu užívat. Varování ohledně špatného počasí se dosud nenaplnilo a silnice byly dobře sjízdné. Niall poklidně dřímal na sedadle vedle ní. Při cestě autem nebyl zrovna moc hovorný, ale který teenager kdy byl? Když vjela do oblasti Midlands, sesunula se na sedadle trochu níž. Nebe se před ní rozvíralo jako kovově temné plátno a na rašeliništích po obou stranách se do daleka rozprostíral purpurový vřes a bavlníková tráva. Krajina byla rovná a drsná, ale bylo uklidňující vidět malé domky a kouř vycházející z komínů. Tu a tam se však naskytl varovný pohled na prádlo třepotající se na šňůrách, protože vítr dával najevo, že z potemnělého nebe dozajista přijde bouře.

Brzy dorazila do Mayo. Jeho povědomá kamenitá pole a klikaté silnice ji přivítaly lehkým deštíkem, který ustal krátce poté, co začal. Ballycove leželo na pobřeží, tváří v tvář Atlantickému oceánu.

Lucy to asi nedokázala vidět nezaujatě, ale Ballycove jí vždycky připadalo jako jedna z nejmalebnějších vesnic na západním pobřeží. Bylo vtěsnáno do kamenitého srázu, který se vypínal nad mohutným molem, jeho ulice se klikatily do kopce jako spirála s ostrými zatáčkami až nahoru, kde byly nejlepší domy a kde se tyčil vápencový kostel. Ten hrdě shlížel na všechno pod sebou. Lucyina matka žila v domku v dolní části vesnice – byl jedním v řadě dělnických obydlí.

S velkou úlevou zaznamenala, že se Ballycove ani trochu nezměnilo. Vjela do vesnice podél obrovských stromů s patrným příslibem nových pupenů, jež co nevidět vyraší. Pomodlila se k neurčité vyšší moci, která snad přinese útěchu Niallovi i jí samotné, a pak jím jemně zatřásla. „Vstávej, ospalče.“

„Cože? Už?“ Poslední hodinu cesty tvrdě spal.

„Nialle, no podívejme se, ty už musíš měřit…“ V očích měla slzy a Lucy věděla, že se tu neukázali příliš dlouho. „Přes sto osmdesát? Tolik jsi vyrostl.“