Tato kniha je beletristickým dílem. Veškeré odkazy na historické události, skutečné osoby či místa jsou použity smyšleně. Ostatní jména, postavy, místa a události jsou výplodem autorčiny představivosti a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy či osobami, ať už žijícími, či zemřelými, je čistě náhodná.

Count My Lies

Copyright © Sophie Stava, 2025

Translation © Helena Hartlová, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-673-4

ISBN mobi: 978-80-7689-674-1

Věnováno mamince a tatínkovi

„Když mluvíte pravdu, nemusíte si nic pamatovat.“

Mark Twain

„Vždycky mi připadalo, že být falešný, ale někdo,
je lepší než být skutečný, ale nula.“

Tom Ripley v románu Patricie Highsmithové Talentovaný pan Ripley

1.

„Jsem zdravotní sestra.“ Ta slova mi vypadnou z pusy dřív, než je stihnu zarazit, zařinčí jako dvě plechovky přivázané k zadnímu nárazníku. Kdybych je mohla chytit a vzít zpátky, udělala bych to, ale na to je už pozdě. Někdo je slyšel. Dvě hlavy se otáčejí.

Měla bych odejít. Nebo se zasmát, říct, že jsem si dělala legraci. Jenže když ke mně ti dva, otec s dcerkou, vzhlédnou ze své lavičky v parku, on s pohledem plným naděje, ona s očima lesknoucíma se slzami, ucítím takové vzrušení, že neudělám jedno ani druhé. Místo toho si vedle holčičky kleknu a široce se usměju, nejdřív na ni, pak na něj.

„Musí se to zchladit,“ říkám muži jasným, pevným hlasem, s nádechem rozhodnosti, o níž předpokládám, že je přirozeným rysem osoby pohybující se ve světě medicíny.

Věc se má tak, že nejsem zdravotní sestra. Nikdy jsem jí nebyla. Jsem lhářka. Slyšela jsem holčičku naříkat ze svého stanoviště na druhé straně hřiště. Přivábily mě k ní její dlouhé táhlé vzlyky. Odjakživa jsem zvědavá, nakláním se, abych zaslechla cizí hovory, přisouvám se o krok blíž, abych lidem četla přes rameno, dívám se na osoby stojící vedle mě v metru a natahuju krk, abych si přečetla zprávy na jejich mobilu. To je další z mých zlozvyků. Přidejte si je na seznam, ano?

„Ukaž, podívám se,“ říkal táta holčičce, než jsem k nim došla. Držel její bosou nožku v ruce. „Kam tě píchla? Sem? Nebo sem?“

Chtěla jsem pomoct. Připadal mi tak rozrušený, tak vyvedený z míry, že jsem pusu otevřela takřka bez přemýšlení a lež z ní vypadla. Třeskla o chodník a oba je polekala. Měla jsem dobré úmysly, opravdu měla. Já vím, cesta do pekel, že?

Teď se rozhlížím po jejich věcech. Jen papírový sáček s obědem, jehož obsah leží na lavičce. Zpola snědený sendvič. Jablko nakrájené na plátky, už hnědnoucí, proužky mrkve. Dva nápoje: plechovka sodovky s grapefruitovou příchutí, krabička džusu.

Beru do ruky plechovku. Není studená, jen chladná, ale mohla by stačit. Podávám ji muži. Bere si ji. Naše prsty se o sebe zlehka otřou, ty jeho jsou překvapivě hebké. „Žihadlo už je venku?“

Muž se zamračí na dceřinu nohu. Dívenka ještě naříká, ale už ne tak silně. Dívá se na mě s vykulenýma očima. Tváře má mokré od slz. Teče jí z nosu. Vypadá jako panenka, s ofinou a dlouhými řasami, je vážně roztomilá. On zrovna tak, mírně řečeno. Ještě pořád cítím dotek jeho prstů.

„Myslím, že je,“ říká. „Mohla byste se podívat?“

Záchvěv hrdosti. Věří mi. Samozřejmě, že mi věří. Jsem dobrá lhářka – a taky se dost hodí, že mám na sobě sesterský úbor.

„Jistě,“ říkám s úsměvem. Ještě pořád vkleče natahuju ruku a zvedám drobné růžové chodidlo umazané od hlíny. Jsou jí čtyři nebo pět, její nožka vypadá v mých příliš velkých dlaních titěrně. Vždycky jsem měla moc velké ruce, už jako dítě. Jako palčáky, dobírala si mě pokaždé teta, když přiložila svou dlaň k mé. Pořád se za ně stydím, moje stisky rukou jsou krátké, schovávám ruce do kapes nebo pod stehna, pokud sedím.

Letmý pohled na spodní část jejího chodidla. Vidím drobnou červenou ranku s černou tečkou uprostřed. Žihadlo. Syknu a zavrtím hlavou. „Pořád tam je.“

Zamračeně se na ně zadívá. „Mám…?“

„Musíte ho vyškrábnout. Platební kartou nebo něčím s plochou hranou. Nemačkejte to, mohl byste to zhoršit.“

Těší mě, jak kvalifikovaně působím, jako někdo, kdo se vyzná, jako kdybych skutečně věděla, o čem mluvím. Což náhodou tak trochu vím. Koncem loňského léta jsem v tomhle parku sama na včelu šlápla. Rozložila jsem si deku, skopla boty a lehla si s knížkou. Když jsem se pak zvedla, tenisky pořád v trávě, ucítila jsem ostré bodnutí do chodidla. Znovu jsem se posadila, abych si poranění prohlédla, a s tichým zaklením jsem uviděla rozmáčklou včelu a její žihadlo uvízlé v mé kůži. Opatrně jsem místo zmáčkla a vytlačila žihadlo ven. Svou chybu jsem si uvědomila až později, když jsem si to v čiré panice vygooglovala.

Do večera jsem měla nohu skoro jednou tak velkou, jasně růžovou a nateklou jako klobáska. Teprve po třech dnech to přestalo svědit a otok docela ustoupil až za další čtyři dny. Celý týden jsem kvůli tomu výrazně kulhala a vyprávěla svou hrdinskou ságu každému, kdo projevil sebemenší zájem. Popravdě řečeno jsem dost možná nemluvila o jedné včele, ale o celém roji. Podstatné je, že v téhle věci určitou zkušenost skutečně mám.

Muž si sahá do zadní kapsy a vytahuje peněženku. „Děkuju,“ říká vděčně. „Kdybyste tu nebyla, nejspíš bych volal záchranku.“ Usmívá se, aby mi dal najevo, že si dělá legraci. Zuby má zářivě bílé, rovné a souměrné. Je nepokrytě pohledný tím způsobem, který rozbuší ženská srdce, nejspíš bude zhruba stejně starý jako já, těsně po třicítce.

Z jedné z přihrádek v peněžence vysune kreditní kartu. „Ukaž mi nohu, zlatíčko,“ řekne.

Přiloží kartu k jejímu chodidlu a já na ní čtu jeho jméno. Jay Lockhart. Jay Lockhart. Líbí se mi, jak to zní, jak by to znělo, kdyby mi jeho jméno sklouzlo z jazyka, kdybych ho řekla nahlas. Jay jako Velký Gatsby, láskou poblouzněný milionář, okouzlující, horkokrevný. Znovu se na muže – na Jaye – dívám a docházím k závěru, že se k němu to jméno hodí, odpovídá jeho chlapeckému úsměvu a tváři playboye.

„Mám ho!“ hlásí Jay vítězoslavně a zvedá mezi palcem a ukazováčkem nepatrné černé smítko – podle všeho žihadlo. „Vidíš?“ Ukazuje ho nejdřív holčičce. Potom mně.

„Dobrá práce!“ řeknu a usměju se na něj. Tváří se tak pyšně, jako by zrovna získal medaili na olympiádě. Asi ne zlatou, ale bronzovou určitě. To je pořád velice slušné umístění.

Když mi úsměv oplatí, cítím, že mi malinko rudnou tváře. Jako by šlo o naše společné vítězství, jako by se mohl vztyčit a obejmout mě coby členku svého vítězného týmu.

„Je to lepší?“ ptá se holčičky, která přikyvuje a přestává popotahovat. Palcem jí otírá mokré tváře, uhlazuje její hedvábnou ofinu. Všímám si, že na ruce nemá snubní prsten.

„Až dorazíte domů, měli byste to ledovat,“ říkám a zvedám se, „aby to nezačalo otékat. A můžete jí dát nějaké antihistaminikum, měla by stačil poloviční dávka. Pomáhá proti svědění.“

„Vážně vám moc děkuju. Poděkuješ taky, Harper?“ Jay se obrací na dívenku. „Poděkuj slečně…“ Obrací pohled zpátky ke mně, čeká, že doplním jméno.

„Caitlin,“ říkám. Další lež. Ani nevím, odkud se to jméno vzalo. Znala jsem někdy nějakou Caitlin? Možná. Tuším, že jako malá jsem chodila na balet s holkou, která se tak jmenovala. Nebo to byla Carly? Chodily jsme do stejného kurzu v místním komunitním centru, ale to bylo všechno, co jsme měly společné. Ona měla vlasy až do pasu, nosila je spletené do krásného copu uprostřed zad, po stranách přichycené třpytivými sponkami, na nohou zbrusu nové baletní střevíčky z lesklého růžového saténu. Já tančila ve starých ponožkách. Ať už se jmenovala jakkoli, byla ze všech nejlepší, v představení měla hlavní roli. Já byla Kandovaná švestka číslo šest. Holčička se včelím žihadlem, Harper – snobské, ale roztomilé jméno, přesně takové, jaké byste v téhle čtvrti čekali – má taky jeden lesklý cop a pečlivě učesanou ofinu. Možná proto jsem si na to jméno vzpomněla: připomněla mi ji.

„Děkuji vám, slečno Caitlin,“ opakuje poslušně Harper.

„Bylo mi potěšením, Harper,“ říkám. „Doufám, že tě noha brzy přestane zlobit.“

Věnuje mi nejistý úsměv a pohled těch velkých hnědých očí. Pak se obrátí na tatínka. „Smím si teď dostavět hrad?“

Jay s úsměvem přikývne a ona sklouzne z lavičky, kde jsou v písku poházené hračky.

Muž se znovu podívá na mě. „Já jsem mimochodem Jay.“ Vstává a podává mi ruku. Je vyšší, než jsem čekala, hodně přes metr osmdesát.

„Ráda vás poznávám, Jayi,“ říkám. Při potřásání rukama přeskočí jiskra. Alespoň já ji cítím. Nemusel se mi představovat, ale udělal to. To už je něco.

Po krátké odmlce řekne: „Všichni lžou, co?“

Srdce mi přestává bít, usazuje se mi v krku. „Cože?“ vypravím ze sebe. Jak by mohl…?

Jay se usměje, potom ukáže na mou ruku volně visící podél těla. Pořád v ní držím knihu, kterou jsem četla, když jsem předtím uslyšela Harper a její nářek, prsty mám zastrčené mezi stránkami, kde jsem skončila. Je to ošoupaný brožovaný výtisk knihy Vražda v Orient expresu, okraje obálky jsou zprohýbané a změklé používáním. „Omlouvám se.“ Provinile se usměje. „Prozradil jsem něco? Usoudil jsem, že už jste to četla. Předpokládal jsem…“

„Aha.“ Lehce se zasměju a vydechnu úlevou. „Ne, ne, četla jsem ji mockrát. Takže ji znáte?“

Jay přikývne. „Hercule Poirot byl můj oblíbený detektiv. Dostal jsem od rodičů celou sérii v dárkovém balení ke svým dvanáctým narozeninám. Pokaždé jsem se snažil vyřešit případ dřív než on. Nikdy se mi to nepovedlo.“ Poraženecky kroutí hlavou.

Směju se. „Moje nejoblíbenější knížka od Agathy Christie je Deset malých černoušků. Ten konec byl…“ Napodobuju zvuk výbuchu. „Páni. Vůbec jsem to nečekala.“

„Tu jsem nečetl. Vážně je tak dobrá?“

„Můžu vám ji půjčit,“ nabízím se. „Chodíte sem často? Já jsem tu obvykle několikrát do týdne.“ Zadržuju dech a cítím, jak se mi zrychluje tep. Nejspíš jsem to přehnala. To se mi stává často.

Budu upřímná. Vím, že v tomhle parku nejsou poprvé. Už jsem je tu viděla. Dvakrát v tomhle týdnu. Doufala jsem, že je tu dneska zase zastihnu, a potěšilo mě, když jsem je viděla přicházet. Plačící Harper skutečně upoutala mou pozornost, ale už předtím jsem je sledovala. Listovala jsem knížkou a vždycky po několika stránkách vzhlédla, pozorovala jsem ji na opičí dráze a na houpačce.

Ten první den, v úterý, jsem si všimla nejdřív Jaye a teprve potom jsem zaznamenala Harper. Jsem si jistá, že si ho všimly všechny ženy v parku. Nejen proto, že tady byl jedním z mála mužů, ale protože vypadá, jako by patřil spíš na plac filmového natáčení v Los Angeles než na dětské hřiště uprostřed Brooklynu.

Přesně jak jsem mu řekla, trávím tady čas většinu dní, když se vytratím z práce, abych se nadýchala čerstvého vzduchu, takže znám všechny pravidelné návštěvníky. Často vídám tytéž děti s týmiž chůvami, tytéž skupinky matek sedících pohromadě a klábosících na lavičkách, zatímco jejich potomci se s křikem prohánějí po hřišti. Mám tenhle park ráda, líbí se mi, jak šťastně všichni vypadají, líbí se mi sluncem ozářené trávníky, mám ráda vůni zimolezových keřů, které park lemují. Je tu rušno i v chladnějších měsících, kdy jsou děti nabalené a mají chladem zrůžovělé tváře.

„To by bylo skvělé,“ reaguje Jay na mou nabídku, „ale obvykle sem Harper vodí manželka. Měl jsem týden volno, tak jsem službu v parku převzal já. V pondělí se vracíme do běžných kolejí.“

Při slově „manželka“ se mi sevře srdce, díky čemuž si připadám ještě hloupěji, než jak jsem se cítila doteď. Myslela jsem si snad, že je to začátek nějaké romantické komedie? Že jsem Liv Tylerová ve filmu Táta na plný úvazek? Vím, že je to trochu zastaralý odkaz, ale která žena si nepředstavuje ovdovělého, žalem zkroušeného a zranitelného Bena Afflecka, jak nachází útěchu v její náruči? S holčičkou bez matky, která k nim obdivně vzhlíží? Uznávám, že je to trochu morbidní, ale přece v tom nemůžu být sama. Nebo ano? Panebože.

„Povím jí, ať se po vás příště poohlédne,“ odpoví Jay. „Harper si tenhle park zjevně oblíbila.“

Přinutím se k širokému úsměvu, jako by mě myšlenka na setkání s jeho bezpochyby krásnou manželkou naplňovala nespoutanou radostí. „Skvělé,“ řeknu a doufám, že to zní vesele. „Obvykle tu bývám zhruba touhle dobou. Třeba bych knížku mohla dát jí.“

Tohle je jasná zpráva o tom, že nejsem hezká. Žádný ženatý muž by své manželce nevykládal, že se v parku spřátelil s nádhernou svobodnou ženou. Jedině že by měl silně podprůměrné IQ nebo doufal, že bude ještě téže noci zardoušen ve spánku. A Jay nepůsobí dojmem, že je hloupý, ani že si přeje zemřít.

Nejsem ovšem překvapená. Vím, že nejsem ten typ ženy, která by pro jiné ženy představovala hrozbu. Mám trochu moc velký nos a hranatou čelist. Když mám dobré dny, namlouvám si, že jsem pohledná jako jedna z těch filmových hereček v černobílých filmech, s výraznými rysy. Možná jako Greta Garbo, při tlumeném osvětlení. A nijak to sama nevylepšuju. Vím, že bych svému vzhledu mohla věnovat víc pozornosti, nemusela bych vypadat až tak moc zanedbaně.

Například bych se mohla lépe oblékat, nenosit pohodlné oblečení, věci, které mám celou věčnost a už dávno jsem je měla odevzdat charitě nebo vyhodit: džíny do pasu s dírami na kolenou, flanelové kalhoty se zapínáním na knoflíky, příliš velké a vytahané svetry. Díky módním vlnám by to snad dokonce mohlo být v pohodě, pokud by to ovšem byl záměr – nebo kdyby tomu nedávaly korunu zpola rozčesané uzly na hlavě, laciné brýle s plastovými obroučkami a odřené tenisky. Mám doma kontaktní čočky (a kartáč na vlasy), ale ráno většinou nestíhám a vybíhám ze dveří jen napůl oblečená, s čerstvě připáleným toastem v puse. Čočky (a česání) obvykle odsunu na vedlejší kolej.

Ne snad že bych neměla hezčí oblečení – mám ho –, jen poslední dobou nemám důvod ho nosit. Protože v práci si místo svetrů a kalhot oblékám úbor zdravotnice. Konkrétně světle fialový. Moje šéfová Lena mi ho v den mého nástupu podala s hrdým úsměvem. Sama ten odstín vybrala.

Nejsem zdravotní sestra, jsem osoba pečující lidem o nehty v malém luxusním kosmetickém salonu, který nabízí manikúru a pedikúru po pětasedmdesáti dolarech, depilaci cukrovým voskem a třístránkovou nabídku kosmetických procedur. Zdravotnice, manikérka, jaký je v tom vlastně rozdíl? No dobře, velký. Propast mezi napravením zlomené ruky a prasklého akrylového nehtu je široká a hluboká.

Momentálně mám na sobě kromě uniformy i výše zmíněné plastové brýle, v uších zlaté pecky a na krku šperk, po kterém jsem sáhla na odchodu z domu.

Dotýkám se přívěsku. Před pár týdny jsem ho cestou z práce objevila v jednom obchůdku. Zastavila jsem se tam, abych zabila čas, neměla jsem v úmyslu něco kupovat, ale když jsem míjela pokladnu, všimla jsem si ho ve skleněné vitríně, kde se třpytil zlatem. Prodavačka mě vybídla, ať si ho zkusím, abych se přesvědčila, jak na mně bude vypadat. Padl mi dokonale. Řetízek byl jemný, z drobných propletených článků, s jedinou maličkou duhovou perlou ležící v prohlubni mého krku. Zaplatila jsem za něj a už ho nesundala. Když se o něm nazítří kolegyně Natasha zmínila, řekla jsem jí, že je to rodinné dědictví po babičce.

Ale připravte se na šok: ani s náušnicemi a perlou nejsem žádná kráska. Jayova manželka se nejspíš Liv Tylerové podobá mnohem víc, než se kdy poštěstí mně. Jistě je jako Gatsbyho Daisy. Pružná, s vysokými lícními kostmi. S plnými rty, prstýnky vlasů splývajícími po zádech. Nikde nic zacuchaného.

„Za pět minut, Harp.“ Jay se naklání a dotýká se dívenčiny hlavy. Holčička nepřítomně přikývne. Zdá se, že na včelí bodnutí už docela zapomněla. Spokojeně si hraje u našich nohou, lopatkou nabírá písek do kyblíčku, který vzápětí otáčí dnem vzhůru.

Přenáším váhu z nohy na nohu. Měla bych jít – za necelých deset minut mám být zpátky v práci – ale Jay je mnohem zajímavější než to, co na mě čeká tam. A řekl, že má už jenom pět minut. Když půjdu rychle, stihnu se vrátit včas. Takže místo odchodu prohodím: „Říkal jste, že máte týdenní volno?“

Přikývne. „Dceřina školka je během jarních prázdnin zavřená, tak jsem si vzal týden volna, abych s ní mohl trávit víc času.“

„Co děláte?“ Tohle je další z mých zlozvyků: moc mluvím, moc se ptám.

Myslím, že lžu ze stejného důvodu: abych vyplnila ticho, zabránila lidem v odchodu.

Víte co, fakticky si uvědomuju, jak zoufale to zní. Jenže moje práce je tak strašně nudná. Můj život je tak strašně nudný. Mdlý a bezútěšný. Udělám skoro cokoliv, abych mohla potají nahlédnout do života někoho jiného. A ten jeho mi připadá mimořádně zajímavý. S barvami tak jasnými, až musí člověk mhouřit oči. Vsadila bych všechno na to, že je to pravda.

„Vloni jsem si založil živnost na vývoj online her. Což v podstatě znamená, že jsem ajťácký magor,“ žertuje Jay, usmívá se, v očích se mu zablýskne. Všímám si dolíčku v pravé tváři.

Není žádný magor. Ani náhodou. Nikdy nebyl. Stačí se na něj podívat. Jak už jsem říkala, je vysoký, opravdu vysoký, možná metr devadesát, vlasy má tmavé, v jednom kuse si do nich zajíždí prsty a odhrnuje je z očí. Bradu má silnou, hladce oholenou, pleť opálenou a hladkou.

„To zní skvěle,“ říkám. „Otevřít si vlastní živnost musí být vzrušující.“

„Asi ano,“ krčí rameny. „Není to záležitost tak altruistická jako povolání zdravotní sestry, ale účty pokryje.“

Správně, jsem zdravotní sestra. Skromně se usměju, jako bych si jeho pochvalu zasloužila. Kéž by.

Jay se dívá na mobil. „Do háje, musíme vyrazit. Slíbil jsem, že Harper dopravím domů před třetí.“

„To už je tak pozdě?“ předstírám překvapení. „Vyrazte, já musím taky běžet.“ Samozřejmě, musím se vrátit ke své skutečné práci, bez jediného pacienta v dohledu. „Ráda jsem vás poznala.“

„I já vás rád poznal, Caitlin.“ Jeho úsměv na mě dělá dojem, že ta slova myslí vážně, a žaludek se mi zhoupne. „Jak jsem říkal, povím manželce, ať se po vás poohlédne.“

I já se na něj usměju, jsou mi vidět zuby. „To bude báječné.“ Nezapomínejte, že jsem lhářka. Dívám se, jak s Harper odcházejí z parku, drží se za ruce a houpají pažemi. Když dojdou k bráně, Jay se otočí a ještě mi naposledy zamává. I já jim zamávám, ale počkám, dokud mi nezmizí z dohledu, a teprve pak se otočím k odchodu.

Cestou zpátky si ovšem uvědomuju důvod, proč jsem si myslela, že by mohl být svobodný. Neměl snubní prsten. Ráda bych věděla proč. Nemůžu si pomoct.

2.

„Mami,“ zavolám po příchodu z práce, nechám za sebou zaklapnout dveře a klíče položím na stolek v předsíni. „Jsem doma!“

„Sloanko? Jsi to ty?“ Tak se doopravdy jmenuju, Sloana. Sloanka, Sloanka, prolhaná jak pohanka. A ano, je to tak, bydlím doma u matky. Já vím, já vím, další zářez na pažbě mých životních úspěchů. Ale pracuju na tom. Skutečně, tohle je pravda. Přísahám.

„Jo, jsem to já, mami,“ odpovím hlasitě. Skopnu boty, kabelku odložím vedle nich a projdu krátkou chodbou do obýváku. Máma je usazená ve svém polohovacím křesle před zapnutou televizí, na sobě má světle modrou teplákovou soupravu a tlusté vlněné ponožky, jako postava ze sitcomu ze sedmdesátek. Přejdu místnost, skloním se, políbím ji na tvář a juknu na obrazovku. To je vražda, napsala, její oblíbený starý seriál. Nejspíš už tenhle díl viděla alespoň třikrát.

„Jak bylo v práci?“ zeptá se a ztlumí hlasitost z rykotu na pouhý řev. Zamžourá na mě a vypadá mnohem starší, než kolik jí je, krátké, nepoddajné vlasy má skoro úplně šedivé, na čele, kolem očí a úst hluboké vrásky.

„Prima,“ pokrčím rameny. „Půjdu připravit něco k večeři. Máš hlad?“

Přikývne a namíří ovladač zpátky na televizi, síla zvuku se vrátí na ohlušující hladinu. Překvapuje mě, že si sousedi nestěžují. Matčin zrak i sluch se zhoršují. Léta práce uklízečky, kdy byla neustále na nohou, jí zničila záda, takže je teď nahrbená, všechno ji bolí a klouby má ztuhlé. Od svých třiceti trpí revmatoidní artritidou, na kterou dostává léky, ale nemoc si vybírá svou daň a teď jí většinu dní znemožňuje hýbat se, natož pracovat.

Celé dny tráví v odřeném manšestrovém křesle v rohu obýváku, s nahřívacím polštářkem za zády, s nohama nataženýma před sebou, a skrz upatlané brýle sleduje televizi, kde běží reprízy seriálů Nevyjasněné záhady a Tělo jako důkaz. Pije jeden šálek přeslazené vlažné kávy za druhým, v pět hodin si dá skleničku whisky a před spaním další šálek kávy, tentokrát bez kofeinu. Žít ve svých třiceti letech s matkou jsem rozhodně neměla v plánu, ale aspoň na ni můžu dohlídnout. Pečovat o ni už se stalo mou druhou přirozeností, dělám to, kam mi paměť sahá.

Jdu do kuchyně a otevřu ledničku. Od včerejší večeře nám zbylo trochu pečeného kuřete. Ohřeju ho a rozdrobím do mísy spolu s hrstí pokrájených okurek, mrkve a trochou římského salátu. Skromný pokus vyvážit nějak to čínské jídlo, které si matka obvykle nechává dovézt k obědu. Rozdělím salát mezi svůj a mámin talíř a vrátím se do obýváku.

„Děkuju ti, Sloanko,“ bere si ode mě talíř. Pak ovladačem vypne zvuk. Ráda si při jídle poslechne, jaký jsem měla den.

„Dneska jsem dělala nehty Dolly,“ řeknu a zakousnu se do mrkve.

V tom kosmetickém salonu – Rose & Honey – pracuju už skoro rok. Nakoukla jsem tam jedno odpoledne, když jsem si ve výloze všimla cedule Hledá se výpomoc. Kolem té výlohy s černobílou markýzou jsem předtím prošla alespoň stokrát, ale uvnitř jsem nikdy nebyla. Tou dobou jsem už několik měsíců neměla práci. Nedařilo se mi získat zaměstnání, alespoň ne v oboru, pro který jsem měla kvalifikaci. Prošla jsem několika koly pohovorů, ale žádná pracovní nabídka z nich nevzešla. Důvod jsem samozřejmě znala, takže mě to nijak zvlášť nepřekvapilo, ale stejně to pro mě bylo těžké. Upravovat nehty mi připadalo jako rozumná alternativa, měla jsem dojem, že bych to mohla zvládnout.

Ženu na recepci zjevně potěšilo, že se o to místo zajímám. Energicky mi potřásla rukou a představila se jako Lena, majitelka salonu. Byla to robustní žena z východní Evropy, s dokonalým make-upem, očima zvýrazněnýma linkami a prodlouženými řasami, s porcelánovou pletí a našpulenými rudými rty. Angličtinou se silným přízvukem mi vysvětlila, že podnik otevřela před několika lety a teď do svého týmu hledá další manikérku, někoho schopného a spolehlivého. Proč ne, pomyslela jsem si, přece to nemůže být tak těžké.

Když se mě Lena zeptala, jestli mám kosmetickou licenci, odpověděla jsem ano, nedávno jsem složila zkoušky. Usoudila jsem, že pokud mi práci nabídne, dokážu si sehnat falešné potvrzení. Pozvala mě na praktickou část pohovoru, což podle jejích slov znamenalo, že jí předvedu svou zručnost a udělám jí manikúru. Následující týden jsem strávila na YouTube, co chvíli jsem videa zastavovala a zkoušela si každý krok na matce, pilovala jsem a přepilovávala, lakovala a přelakovávala. Všechny kroky jsem se naučila nazpaměť, což nebylo nic těžkého – odstranit lak, zkrátit, zapilovat, vyleštit, ošetřit kůžičku, hydratovat, nanést základní vrstvu, nanést barevný lak, nanést vrchní vrstvu – a dostavila jsem se s vlastní sadou manikérských potřeb, kterou jsem si koupila v místním obchodě s kosmetickými potřebami s použitím kuponu na pětadvacetiprocentní slevu. Když jsem skončila, Lena si nehty důkladně prohlédla, usmála se a práci mi nabídla.

„Máte šikovné ruce,“ řekla a uznale nad nimi pokývala hlavou. Podívala jsem se na ně. Vedle Leniných vypadaly ještě větší než obvykle. Kdo by si pomyslel, že se moje velké ruce stanou výhodou? Plat je jednadvacet dolarů na hodinu, pokračovala, a k tomu navíc alespoň tisíc dolarů měsíčně na spropitném, někdy i víc. Její klientky jsou štědré, vysvětlila mi Lena s odkazem na zazobané obyvatele Cobble Hill. I se spropitným to bylo o něco méně, než jsem měla na svém posledním místě, ale jak se říká, žebrák si může těžko vybírat.

Práci jsem na místě přijala, přičemž jsem Leně podala padělek kosmetické licence, za který jsem chlápkovi na internetu poslala padesát dolarů. Lena se na ni podívala, rozptýlená zvonícím telefonem, a pak mi řekla, že můžu začít hned druhý den.

Je to dobrá práce, nenáročná na přemýšlení, snadná, a většina zákaznic mi na konci nechá minimálně dvacet procent, někdy i třicet. S tím a se sociálními dávkami, které pobírá matka, máme dost na pokrytí nájemného a složenek, ale ani zdaleka to nestačí na to, abych si nepřála něco lepšího – něco víc – nebo abych se každé ráno neděsila zvuku budíku, jehož řinčení mi jde silně na nervy.

„A jak se jí daří?“ ptá se matka na Dolly – klientku, kterou jsem si pro sebe pojmenovala podle Dolly Partonové. Jako poctu královně country. Dávám jména svým pravidelným zákaznicím, těm, které vídám týden co týden, ženám, o nichž toho hodně vím z jejich příliš hlasitých telefonních hovorů a planého tlachání. Dolly Partonová je ve skutečnosti Laura Hoffmanová, ale Dolly mi připomíná hřívou světlých vlasů vyčesaných do výšky a velkým poprsím. Laura má dokonce i lehký jižanský přízvuk, přestože vyrostla v Texasu, a ne v Tennessee jako Dolly. Přesídlila z Dallasu do New Yorku poté, co se seznámila se svým budoucím manželem během jeho ropné mise – nebo co to magnáti dělají, když cestují za obchodem.

„Její nevlastní dcera chce Lamborghini,“ říkám. Lauřin manžel – velmi starý a velmi bohatý – umřel před dvěma lety. Laura se od té doby soudí s jeho dětmi a bojuje o každý cent, který ten starý trouba vlastnil. A bylo jich docela hodně. Laura mě o vývoji situace informuje při svých pravidelných návštěvách každý týden. Bydlí ve střešním bytě na Manhattanu – na Upper East Side, kde jinde –, ale syna z předchozího manželství má v Brooklyn Heights, jen pár ulic od Rose & Honey, a tak se zastavuje v ty dny, kdy se s ním schází na oběd. Při jejím příchodu se všechny hlavy prudce otáčejí, tak moc se liší od typické brooklynské klientely.

„Laura ovšem říká,“ pokračuju, „že to auto radši prodá na součástky, než aby v něm nechala jezdit toho rozmazleného spratka. Což jsou její slova, ne moje.“

„Kde můžeš na Manhattanu zaparkovat Lamborghini?“ ptá se matka. Působí dojmem, že by ji to opravdu zajímalo.

Krčím rameny. „Myslím, že se zmiňovala o nějaké soukromé garáži. Ani jedna z těch dvou přitom vůbec neřídí. Laura tvrdí, že Cassie dokonce ani nemá řidičák. Místo auta dostala k šestnáctinám řidiče.“

Matka si odfrkne, obrací oči. Bohaté ženy nemůže vystát ještě víc než já. Mně se líbí, jak mi Laura pootevírá okno do svého telenovelového života, jak mi dovoluje nahlédnout dovnitř. Navíc se ke mně chová jako k lidské bytosti, a ne jako k neživému předmětu, který náhodou ví, jak se pilují nehty, což se o většině mých klientek říct nedá.

„Ale dozvěděla se, že její syn má na cestě druhé dítě, a tak měla dobrou náladu. Dala mi dvojnásobné dýško.“ Laura mi obvykle na odchodu podá padesátku – je jedna z těch, kdo dává spropitné zásadně v hotovosti –, ale dnes to byl Benjamin, vyžehlený, zelený, rovnou z tiskárny. Začala jsem protestovat, ale odbyla mě mohutným mrknutím.

Což ovšem není celá pravda. Nejspíš mi dala víc peněz proto, že jsem se na začátku její manikúry zmínila, že jsem si polila MacBook kávou, čímž jsem usmažila pevný disk a následně vymazala posledních padesát stránek románu, na kterém pracuji, jak jsem jí řekla. Její ruka s ještě mokrými nehty jí vyletěla k ústům. Ale ne, Sloano!

Žádný MacBook ani žádný román samozřejmě neexistují. Ale ta lež byla určena stejně tak mně jako Lauře. Přála bych si, aby rozpracovaný rukopis na nějakém notebooku uložený skutečně byl, abych trávila večery shrbená nad klávesnicí namísto toho, abych trávila dny shrbená nad ženskýma nohama. Panebože, kdo by si to nepřál? Nenapadlo mě, že od ní dostanu dvojnásobné spropitné. Kdybych to věděla, neřekla bych to. Přísahám.

Jde jen o to, že pravda je hrozně nezajímavá. S jejím upravováním, pozměňováním detailů a přidáváním odstínů jsem začala už jako malá. Je to zlozvyk podobný okusování nehtů nebo strhávání strupů, ze kterého jsem nikdy nevyrostla. Vlastně jsem se v něm postupně zdokonalovala, lži mi splývaly z jazyka čím dál přirozeněji, téměř reflexivně, až začaly být instinktivní a staly se součástí mé osobnosti. Mluvit pravdu už mě ani nenapadne. Proč bych to dělala? Když říkáte pravdu – přinejmenším pokud je ta pravda nudná, což ona skoro vždycky je –, lidi se začnou vrtět a v očích mají skelný pohled, jak jim klesá pozornost. Nakonec si to uvědomí a snaží se zájem předstírat rozpačitým: Ach, omlouvám se, co jste to říkala?

Ten pohled nesnáším. Ten předstíraný, prázdný úsměv, který vám věnují. Odjakživa mi byl protivný. Připadám si pak nedůležitá jako zmačkaný kus papíru, odhozený na zem místo do koše. Když jsem byla mladší, setkávala jsem se s ním často. S mámou jsme se hodně stěhovaly, z města do města, z bytu do bytu, z jedné školy do druhé, s tím, jak musela neustále měnit zaměstnání. Ustavičně jsem byla nová, pokaždé jsem stála před třídou, dlaně se mi potily a učitelka mě vybízela, ať se představím. S očima upřenýma do podlahy jsem zajíkavě odříkávala, že jsem se narodila na Floridě, že jsem se přestěhovala z nějakého zapadákova, odkud jsme právě přijely, načež jsem zvedla oči a zjistila, že mi nikdo nevěnuje nejmenší pozornost. Holky si posílaly psaníčka a šeptaly si, kluci se navzájem kopali přes uličku. Učitelka třídu tišila, ale i ona byla nesoustředěná, psala na tabuli nebo rozdávala pracovní listy. Toužebně jsem se dívala na dívky a přála si, abych to byla já, s kým si špitají. Ale moje nohavice byly příliš krátké, tenisky příliš odřené a košile příliš vybledlá na to, abych mohla někoho zaujmout. Připadat si neviditelná byl hnusný pocit. Pokaždé jsem si přála, abychom se nemusely stěhovat, ale chápala jsem, proč se to děje.

Matka byla pracovitá, do morku kostí svědomitá, ale když se jí rozjela artritida, často se nemohla hýbat, nemohla pracovat a trávila dny s rukama a nohama ponořenýma do vody tak horké, jak snesla. Po příchodu ze školy jsem si k ní vlezla do postele, mazala jí klouby ricinovým olejem a tygří mastí a pustila jsem jí k tomu některý z jejích oblíbených filmů, abych její pozornost odvedla od bolesti. Její zaměstnavatel si nakonec začal stěžovat na časté absence, dostala varování, pak ještě jedno, až přišla domů s poslední výplatou.

Přestěhovaly jsme se, když nám domácí začal bušit na dveře a strkat nám do schránky upomínky o nájemné. Našly jsme si nové město o třicet kilometrů dál libovolným směrem, další ošuntělý byt v domě, kde majitel nevyžadoval reference, a já se ocitla v nové škole. Jedno a to samé, pořád dokola. Ale zvykla jsem si na to a očekávala to každých pár měsíců.

Byly jsme odkázané jedna na druhou, nikoho jiného jsme neměly. Svého otce jsem nikdy nepoznala, nevěděla jsem o něm nic jiného, než že s ním máma měla ve svých dvaceti letech krátký poměr. Její rodiče – moji prarodiče – zemřeli krátce po mém narození, její sestra byla starší a žila hodiny cesty daleko. Zvládaly jsme to. Musely jsme.

V páté třídě jsme se s matkou přestěhovaly do Whispering Pines, malého předměstí Maconu v Georgii, a já si řekla, že tentokrát to bude jiné. Když první den oznámilo zvonění velkou dopolední přestávku, vyšla jsem za třídou na asfaltový plácek, kde mě obestoupila skupinka copatých holek. „Odkud jsi?“ zeptala se jedna z nich. Byla cool, což se poznalo podle množství neonových, svítivě růžových a limetkově zelených gumových náramků, které měla navlečené na zápěstí a které při chůzi poskakovaly. Nosila ofinu, a když jsem ten večer přišla domů, stoupla jsem si na židli před koupelnové zrcadlo a velkými kuchyňskými nůžkami jsem si ji udělala taky.

„Z Kalifornie,“ řekla jsem. Nevím, odkud se to vzalo. Nepřestěhovaly jsme se z Kalifornie, jely jsme jen hodinu na sever, nepřekročily jsme ani hranice státu, jen z jednoho okresu do druhého. Z boží milosti mě ráno učitelka nepostavila před třídu, vůbec se o mně nezmínila. Byla jsem čisté plátno, tabula rasa. Když jsem viděla, jak se dívkám rozzářily tváře, cosi se ve mně vzedmulo. Věděla jsem, že jsem řekla to pravé. Holka s náramky se na mě zářivě usmála. „Jsi slavná?“ zeptala se nadšeně.

Zavrtěla jsem hlavou, ale při pohledu na její zklamání jsem rychle dodala: „Ale taťka ano. Je u filmu.“

Nahlas zalapaly po dechu. A já se rázem stala výjimečnou. Bylo to tak snadné.

Toho dne, na rozdíl od všech mých dřívějších prvních dnů, se u oběda všechny dívky praly o místo vedle mě. Vykládala jsem jim o pláži a palmách, dopodrobna popisovala brouzdání ve vlnách příboje a barvy mušlí, které jsem nacházela na břehu. Jednou v létě jsem vyhrála soutěž ve stavění hradů z písku, řekla jsem. Tichý oceán jsem samozřejmě nikdy neviděla. Při popisu mi pomohlo, že jsem byla několikrát v Daytoně, a pak taky scény z mé oblíbené disneyovky Lilo a Stitch a z mého druhého nejoblíbenějšího filmu Delfín Filip. Po obědě jsme hrály házenou a holka s náramky – jmenovala se Bianca – si mě vyžádala do svého družstva. Byla jsem nadšená.

Když se chtěly setkat s mým otcem, řekla jsem jim, že je na place a natáčí nový film. Mohla to být pravda, přesvědčovala jsem samu sebe. Proto mi moje lži nikdy nepřipadaly tak špatné. Neměla jsem tušení, kde můj otec je ani co dělá. Jak jsem mohla vědět, jestli není herec?

Věděla jsem, že bych s tím měla přestat, jenže jsem to nedokázala. Tak zoufale jsem si přála, aby mě lidi měli rádi, a tohle byl jediný způsob, na který jsem dokázala přijít. Nic složitějšího za tím nebylo: toužila jsem být zajímavější, a tak jsem předstírala, že zajímavá jsem. Sloanka, Sloanka, prolhaná jak pohanka.

Ironií ovšem je, že čím propracovanějšími se moje lži stávaly, tím víc jsem si musela lidi držet od těla. Nikdy jsem k nám nemohla nikoho pozvat. Chtěli by vědět, kde mám to štěně, kterého jsem se ujala v létě, jak jsem jim napovídala. Řekla jsem třídě, že se jmenuje Pickles a že byl nejmenší z vrhu, černý s bílými skvrnami. Chtěli by vidět mou postel pro princezny, kterou jsem jim popsala, tu s třpytivými nebesy a povlečením s jednorožci. Chtěli by se seznámit s mým tátou, filmovou hvězdou, a zaplavat si v našem bazénu za domem, se skluzavkou do vody. Samozřejmě, že to chtěli. Proto jsme byli přátelé. A ze stejného důvodu z nás přátelé nikdy být nemohli. Alespoň ne opravdoví.

Potom mě napadla další lež. Lež, která mohla všechny moje problémy vyřešit. Jedno pondělí jsem přišla do třídy s protáhlým obličejem a pošeptala Biance do ucha, že u nás doma o víkendu hořelo. Všechno zachvátily plameny, náš dům i s bazénem shořel do základů. Moje postel s nebesy je pryč. Stejně jako náš pes.

Řekla jsem jí, že jsme se museli přestěhovat do bytu na druhém konci města, ale že je to jen na čas, než nám dům znovu postaví. Možná by se chtěla někdy po škole zastavit? Byt není tak pěkný jako náš dům, řekla jsem jí, ale naproti přes ulici je park, kam můžeme zajít, a ještě než jsem z domu utekla, zachránila jsem několik svých panenek Barbie. Bianca s vytřeštěnýma očima přikývla.

Do hlavní přestávky už o tom věděli všichni. Během oběda si mě vzala stranou moje učitelka slečna Newberryová a zajímala se, co se stalo. Zopakovala jsem jí historku, kterou jsem pověděla Biance, o tom, jak mamka nechala zapnutý sporák a uprostřed noci se rozezněl požární alarm. Dotkla se mé paže a se soucitným a chápavým pohledem mi řekla, že kdybych cokoli potřebovala, mám se na ni obrátit. A že celý týden nemusím dělat žádné domácí úkoly. Byla jsem šťastná jako blecha.

Druhý den slečna Newberryová oznámila třídě, že škola pro mě a mou rodinu uspořádá finanční sbírku, aby nám v tom těžkém období pomohla. Proběhne formou prodeje pečiva a slečna učitelka rozešle všem rodičům přihlašovací arch. Stydlivě jsem se usmívala, nadšená mimořádnou pozorností. Jak se ovšem dalo čekat, žádná sbírka se nakonec nekonala. Ten večer k nám zavolala matka jedné z mých spolužaček, aby se zeptala na adresu, protože nám chce zařídit dovážku jídla. Zrovna jsem si malovala na podlaze v obýváku, když jsem uslyšela, jak mamka říká do sluchátka: „Jaký požár?“, a hned jsem věděla, že jsem v háji.

Ten čtvrtek jsem seděla s matkou před ředitelem, nohy mi visely přes okraj židle, a on mě dlouze poučoval o důsledcích mé lži. Matka tím byla přinejmenším zahanbená.

I já se cítila trapně. Hlavně proto, že jsem se nechala chytit. Kdybych dostala příležitost vrátit se v čase, udělala bych to znovu. Stálo to za to, kvůli tomu, jak se na mě během těch dvou dnů všichni dívali.

Na vězení jsem byla moc malá, a tak mě ředitel donutil napsat spolužákům a slečně Newberryové omluvný dopis. Od matky jsem dostala měsíční zákaz dívat se na televizi. Ale ani jeden z trestů mě neodnaučil lhát. Naučila jsem se být lepší lhářka. V žádné z dalších škol jsem už stejnou chybu nezopakovala.

Na konci roku jsme se znovu stěhovaly. V šesté třídě jsem po přečtení Černého krasavce řekla jedné ze spolužaček, že o víkendech jezdím na koni. Nadšeně vykřikla, že jezdí i ona, a vzápětí mě pozvala na následující víkend do svého jezdeckého klubu. Vymýšlela jsem si jednu výmluvu za druhou, proč nikdy nemůžu přijít. Výlety do domu mé fiktivní tety a strýce v horách, taneční kurzy, přespávání u kamarádek z bývalé školy. To všechno znamenalo, že jsem musela zůstávat doma, sama v bytě, zatímco matka pracovala, místo abych byla s přáteli, které jsem získala díky příběhům, které jsem jim vyprávěla. V pátek odpoledne jsem se pokaždé zastavila v knihovně, abych se zásobila knihami, jejichž četbou jsem pak trávila celý víkend. Knihami, které zaháněly osamělost a podrobnosti z nich se vplétaly do přediva mých lží. Prolhala jsem se druhým stupněm základky i střední školou, pak dvěma roky na státní vysoké a dál. Obvykle to byly drobné lži, ale stejně. Už jsem s tím měla dávno přestat – jsem přece dospělá, proboha –, ale nepřestala jsem. Nemůžu. Tak moc si přeju říkat ty správné věci, být tím správným člověkem, že když otevřu pusu, vyjde z ní to, o čem si myslím, že chce někdo slyšet, bez ohledu na to, jestli je to pravda, nebo ne.

Ne že by to nemělo důsledky, pomineme-li návštěvy v ředitelně. Tu a tam jsem přišla o přátele, o pracovní příležitosti, když byla moje doporučení trochu moc důkladně přezkoumána. Jsem dobrá lhářka, ale občas něco přehlédnu, nebo někdo můj příběh zpochybní a jsem odhalena.

Tu a tam nastanou časové úseky, kdy lžu méně. Zpravidla poté, co jsem byla přistižena. Zkouším se změnit, snažím se být upřímná, ale po pár týdnech se slyším, jak říkám věci, které nejsou pravda, věci, o kterých jsem neměla v úmyslu lhát, a vjedu zpátky do svých starých kolejí, jako bych vklouzla do oblíbeného trička. Sedí mi naprosto dokonale. Přiléhavé, pohodlné, příjemně obnošené. Jindy, když se všechno daří, jako když jsem měla tu předchozí práci, necítím potřebu lhát tak často. Stejně to dělám, nemůžu si pomoct, ale nutkání není tak silné.

Teď ovšem přijde ta část, která ze mě dělá ještě většího mimoně. Někdy vlastním lžím uvěřím. Působí tak skutečně. Nechám se vtáhnout do své fantazie, do jejího opakovaného vyprávění, ležím v noci v posteli a svůj příběh vylepšuju, pak usínám a zdá se mi o něm. Zkrátka mi nejspíš vždycky připadalo, že můj život musí být něčím víc, než čím je. Nemohla jsem přece zůstat chudinka bez táty. Můj táta musel někde být. Musel být výjimečný, což znamenalo, že i já jsem jistě výjimečná. Copak to nechce každý, cítit se výjimečný?

„Takže jsi měla dobrý den,“ poznamená máma. Je to současně otázka i konstatování. Jasně. Stodolarové dýško.

„Hmm,“ odpovím. Byl to dobrý den. Hodně dobrý den. Zvažuju, jestli jí mám říct o Jayovi a Harper, ale neudělám to. Nevím jistě, proč. Máma je jediná, komu nelžu, je jediný člověk, který si o mně myslí, že jsem zajímavá taková, jaká jsem.

Přesto si ty dva chci zatím nechat pro sebe. A něco vynechat není totéž jako lhát, alespoň ne tak docela. Přinejmenším si to namlouvám.

Máma mi podá ovladač. „Dneska film vybíráš ty,“ řekne. „Já ho vybírala posledně.“

Ovladač jí vrátím. „Ne, vyber něco ty. Já jdu pro moučník. Je tam ještě kelímek té čokoládové zmrzliny.“

„Dám si dva kopečky.“ Máma se znovu uvelebí v křesle a začne projíždět seznam oblíbených titulů na Netflixu. Včera jsme se dívaly na thriller o ženě, jejíž manžel není tak dokonalý, jak se zdálo. Dokonalých je zjevně jen málo manželů, alespoň v Hollywoodu.

V kuchyni nastrkám nádobí do myčky, zbylou zmrzlinu rozdělím do dvou misek a prázdný kelímek hodím do téměř plného koše. Ukládám si do paměti, že ho musím vynést dřív, než v pondělí přijedou popeláři. Cestou zpátky na gauč ztlumím světlo, podám mámě misku a usadím se. Rozbíhá se úvodní sekvence filmu – je to další thriller –, laciná melodie stoupá, pouštím se do zmrzliny a otáčím studenou lžičkou v puse.

Prakticky okamžitě se odpojím, obrazovka se rozostřuje, zvuky se vytrácejí. Dokážu myslet jenom na Jaye s Harper. Ale hlavně na Jaye. Na jeho úsměv. Zajímalo by mě, jestli ho ještě někdy uvidím.

Dřív než si jdu lehnout, vezmu z poličky svůj výtisk Deseti malých černoušků a strčím ho do tašky. Pro každý případ.

3.

V pondělí ráno dorážím do práce se zpožděním. Třikrát jsem zamáčkla budík a pak se vyřítila ze dveří ještě ve chvíli, kdy jsem zápasila se zipem mikiny. Naštěstí se nikdo nestará o to, v kolik hodin se v salonu objevím, pokud jsem tam včas na první klientku, kterou mám dneska objednanou na půl jedenácté.

Pondělky obvykle patří k našim nejklidnějším dnům a tohle pondělí není výjimkou. Salon je takřka prázdný. Za stolem sedí Chloe, jedna z našich tří recepčních, které se střídají. Ji mám z té skupinky nejradši. Je jí devatenáct, studuje druhým rokem na Brooklyn College a je víc cool, než se kdy může podařit mně. Černé vlasy si odbarvila na platinovo – její korejští rodiče se jí málem zřekli, když to viděli, vyprávěla mi rozjařeně –, ostříhané je má do hladkého mikáda s krátkou ofinou. Nosí velké plastové brýle v barvě želvoviny, džíny s širokými nohavicemi a krátká trička. Když je málo práce, dělám jí nehty, obvykle si vybere neonový, jasně žlutý nebo oranžový lak připomínající barvy zvýrazňovače.

Osamocená žena za Chloe si na jednom ze čtyř kosmetických křesel, která lemují levou stěnu, nechává dělat pedikúru. Jen jediná ze šesti malých místností je obsazená, její dveře jsou zavřené, na ceduli stojí „Probíhá procedura“. Odpoledne provoz trochu zesílí, ale ne o mnoho. Lena si bere na pondělní dopoledne volno, a tak spousta děvčat dorazí spíš na desátou než na devátou, kdy oficiálně začíná směna, s výjimkou té, která přichází v osm a otevírá pro případ, že by náhodou někdo přišel bez objednání, rovnou z ulice.

Procházím salonem a obklopuje mě těžká vůně eukalyptu a citronové trávy. Pod ní je cítit kyselý zápach leštidla a acetonu. Ze začátku mi to vadilo, z těch omamných výparů mi slzely oči, ale už jsem si zvykla. Teď už je skoro nevnímám, kromě dnů, kdy mám dvojitou směnu a chemikálie mi nasáknou do oblečení, ulpí ve vláknech pracovního úboru, ve vlasech a na kůži, provázejí mě domů, do postele, do snů.

V odpočívárně vzadu si odložím kabelku a mikinu a před příchodem první klientky si připravím kávu. Lena vloni koupila zaměstnancům k Vánocům automat. Ve skříňce je neustále doplňovaná zásoba kapslí na espresso a smetany s příchutí francouzské vanilky. Kdykoli Lena vidí, že přístroj někdo používá, rozzáří se ohromením nad důmyslností vlastního dárku.

Napiju se kávy a nakouknu do prostoru vyhrazeného pro úpravu nehtů. Je prázdný, žena z pedikérského křesla teď stojí u recepce a podává Chloe platební kartu. O pomalých pondělcích sice nedostanu na spropitném tolik peněz, ale tohle tempo mi vyhovuje víc než spěch ke konci týdne, kdy kofeinem nadopované, manické ženy netrpělivě sledují hodiny a jedna zákaznice stíhá druhou. V pondělí mám možnost mezi prací si popovídat s ostatními, probrat drby.

Jako na zavolanou vchází do odpočívárny moje kolegyně Natasha. Když mě vidí, usměje se.

Natasha je o pár let mladší než já, bydlí v Jersey, je poloviční Vietnamka – její matka pochází z Ho Či Minova Města, otec je Sicilan z druhé generace, narozený v East Hanoveru. V černých vlasech, na temeni stažených do vysokého culíku, má růžové pramínky. Přes pushupku nosí velice přiléhavou uniformu a v uších zlaté kruhy velikosti náramku. Dojíždět z Jersey City je sice otravné, ale tady si vydělá třikrát víc než za řekou. Ženy z Hobokenu jsou drobátko méně štědré.

„Dobré ráno, Slo,“ řekne a zasune kapsli do kávovaru. Její akrylové nehty klapou o plastové knoflíky. „Vydařený víkend?“

Přikývnu. „Skvělý.“ Nabídnu jí smetanu ze skleněné dózy. „Někoho jsem potkala,“ řeknu s úsměvem při vzpomínce na Jaye. „V pátek v parku. A včera mě vzal na večeři.“

Ve skutečnosti jsem odpoledne strávila přípravou panzanelly z kořenové zeleniny podle receptu Altona Browna pro sebe a pro mámu a obě jsme usnuly u televize při sledování Seinfelda. Jay byl nepochybně se svou manželkou a s Harper, všichni tři přitulení k sobě, s holčičkou uprostřed, a věnoval se četbě pohádek na dobrou noc. Později v noci, když jsem se z gauče přesunula do postele, jsem si ho ve tmě pod peřinou vygooglila. Jako první jsem našla jeho profil na LinkedIn a prostudovala si seznam jeho dosavadních zaměstnání. Pak jsem pátrala po jeho účtech na sociálních sítích a zklamaně zjistila, že je má všechny nastavené jako soukromé.

„Aha, vážně?“ reaguje Natasha. Její tetováním vylepšené obočí vystřelí zájmem k čelu. Následuje její: „Vyprávěj, chci všechno slyšet.“

Usměju se. „Tak za prvé je velký fešák. A je skvělý v posteli. Jako vážně, fakticky skvělý,“ dodám pro zdůraznění.

„Co to bylo za restauraci, kam tě vzal?“ ptá se.

„La Vara,“ řeknu bez zaváhání. O tom podniku se zmínila Laura, minulý týden ji tam vzal její syn, a prý tam servírují nejlepší sangrii, jakou za poslední roky pila. „Koktejly byly senzační.“

„A hned jsi s ním šla k němu domů? Ty jsi ale zlobivá holka!“