Searching for Novak:

The man behind the enigma

Copyright © Mark Hodgkinson, 2024

Translation © Marek Pavka, 2025

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-682-6

ISBN mobi: 978-80-7689-683-3

Na památku mamince.

Úvod

V jakési nekonečné smyčce tenisové nostalgie – nebo novakstalgie, chcete-li – se na velkoplošných televizních obrazovkách vysílají staré zápasy, včetně těch nejlepších, s vypnutým zvukem. Novak Djokovič samozřejmě nedoporučuje sledování televize při jídle, protože vám negativní emoce mohou zkazit chuť, ale jeho vlastní restaurace v Bělehradě je výjimkou – tam naleznete jen samé pozitivní emoce.

Po cestě do ní projdete kolem fontány na horním konci schodů, narazíte na terakotovou sochu tenisty v podobě vyrovnaného, chladnokrevného a chápavého bojovníka, načež se vás ujme vrchní číšník. Všechno je zde ve velkém – proč také ne? – a v gigantických prosklených skříních jsou některé z Djokovičových trofejí. Když kráčíte ke stolu, spatříte heslo „Zvládni to“, obklopené zapálenými svíčkami jako v kostele. Motto je též v trojrozměrném provedení, zřejmě z kovu. Na stěnách jsou fotografie, jež zachycují Djokoviče během hry nebo při přebírání trofejí.

Je zde sloup plný stovek vyřazených tenisových míčků, jako by restauraci udržovaly v chodu pot a námaha při tréninku. Dokonce je zde i takřka psychedelicky ztvárněný Djokovič jako malý chlapec, který drží tenisovou raketu, jako připomínka toho, jak to celé začalo. Jestli vám to ještě nedošlo, právě jste se ocitli ve světě Novaka Djokoviče (kde se najedí i ti s bezlepkovou dietou).

Pokud jste právě dorazili do Bělehradu a chcete se něco dozvědět o Djokovičovi, pochopit, kdo je a jak uvažuje, potom je Novakova restaurace dobrý začátek. Můžete studovat jídelní lístek ozdobený tenisovými míčky. Ale jak chutná úspěch? Na tuto otázku se restaurace pokouší odpovědět. Můžete si dát rizoto s houbami, rajčatový salát a Novakův dort a při tom uvažovat: Kdo tu zkoumá koho? Těžko jinde na světě najdete restauraci, která oslavuje nějakou známou osobnost v celé její šíři, různými způsoby. A ještě obtížnější je představit si takovou restauraci, kterou vlastní skvělý sportovec s rodinou. To nemá znít uštěpačně nebo sarkasticky. Je to místo s uvolněnou, veselou atmosférou a pokud se někdy dostanete do Bělehradu, rozhodně ho navštivte. Novakova restaurace je fascinující. Dozajista překoná vaše očekávání. Ale to platí skoro o všech aspektech Djokovičova příběhu.

Djokovič je nejúspěšnější tenista všech dob. To je zajímavé samo o sobě. Ještě podivuhodnější je způsob, jakým toho dosáhl: od bombardování a problémy v mládí, přes pozdější pobyt v melbournském „vězení“, až po další psychologické překážky, které se objevily s tím, jak se snažil vyhrávat. Navíc je to ten nejpodivuhodnější, nejsvéráznější a nejprogresivnější tenista vůbec. Ovládá skluz a poskok do výšky před úderem s flexibilitou a elegancí jako nikdo jiný. Nikdo také neumí return tak jako on, za což částečně vděčí Beatles (podrobnosti k tomu v jedné z dalších kapitol). Přesto je na něm nejvíce fascinující nikoli to, jak se pohybuje nebo jak dokáže zasáhnout míček, nýbrž to, jak uvažuje. Je to ten nejoriginálnější mozek v tenise a snad v celém sportu.

Možná už jste Djokovičovým fanouškem a patříte do jeho fanklubu na Instagramu. Anebo ne, ale prostě vás zajímá. Tak či onak, pokud chcete skutečně pochopit a docenit moderní tenis a jeho psychologická dramata, narazíte na otázku, jak Djokovič přemýšlí. Pátrání po Novakovi představuje cestu do hloubi jeho duše.

1

Zlaté dítě

Když vkročíte do protileteckého krytu Novaka Djokoviče, kde strávil tolik nocí během bombardování letouny NATO, je to tak trochu sonda do jugoslávského betonu. Nízké betonové stropy. Vlhké, betonové stěny se skvrnami, které vypadají, jako by se na vás chtěly vrhnout. Betonové podlahy. Dokonce i ve vzduchu, kterého tam dole moc není, je cítit beton. V některých částech města se mluví o bělehradské šedi a přebytku betonu. Přesto se na syrovost a chlad tohoto sklepa pod brutalistickým panelákem v bělehradské čtvrti Banjica, pár kilometrů na jih od centra města, nedá připravit.

Znepokojující ale není pouze beton a studená, drsná a nevlídná architektura. Jen si zkuste představit, jak se tam Djokovič a ostatní asi cítili. Jako by tam stále byly přítomny strach, zmatek a ponorková nemoc, jako by beton tyto emoce kdysi nasál a nyní je vyzařoval.

Djokovič – kterému bylo jedenáct, když letadla NATO začala útočit – právě zde pociťoval strach a hrůzu, právě zde byl „citově rozrušen“, protože nevěděl, co se v následujícím okamžiku stane s ním, jeho bratry Markem a Djordjem a rodiči Srdjanem a Dijanou. Bylo to to nejbezpečnější místo široko daleko a původně to byl protiatomový kryt pro případ jaderné války. Cesta do něj vedla křiklavě rudými kovovými dveřmi, pak po betonových schodech dolů a následně dvěma dalšími ocelovými dveřmi, z nichž ty nejpevnější musejí být aspoň 30 cm silné, takže připomínají dveře podzemního bankovního trezoru nebo ponorky. Obyvatelé je za sebou zavřeli a zamkli mohutné zámky, čímž se chránili proti výbuchům nebo požáru.

Avšak i vevnitř, ačkoli to má být zázemí před bombami a ohněm, jim muselo být jasné, že nejsou stoprocentně v bezpečí a že ani protiatomový kryt je v případě přímého zásahu nezachrání. V takřka naprosté tmě Djokovič hleděl do tváře své matky a viděl, jak se cítí. Když vypadala vyděšeně, věděl, že i on by měl být vystrašený.

Tento kryt – odlehlý, betonový prostor – vypadá v podstatě stejně jako v 90. letech 20. století a podobá se časové schránce, která vás přenese do dnů, kdy byl Djokovič vystrašeným, zmateným dítětem, tak jako tolik jiných vylekaných a dezorientovaných dětí i dospělých. Tehdy naslouchal hukotu nízko letících letadel, který zněl, jako by letouny páraly oblohu nad nočním Bělehradem, a nekonečnému, ničivému dunění bomb a raket (které sice bylo tlumeno betonem, ale to nijak nezmenšovalo strach lidí v krytu během těch dlouhých, děsivých nocí).

Když vejdete do tohoto bunkru, do jisté míry vcházíte do Djokovičovy duše. A možná se tam skutečně musíte podívat, pokud to celé chcete pochopit. Jde o komplex menších místností a tmavých zákoutí a když jimi procházíte a trháte pavučiny, dojde vám, že to není místo, kam by se Djokovičovi staří sousedé i noví obyvatelé čtvrti často vraceli. Djokovič se tam vrátil jen párkrát, aby si připomenul, jak kryt vypadá. Sílu emocí a to, jak se tam cítil, však nikdy nezapomene.

Stojí tam stará křesla a proutěné sedačky, možná je to ten samý nábytek, který tam byl v roce 1999. Nepořádek na stolech a na podlaze možná také pochází z oné doby. Ze stropu visí obyčejné žárovky, jež vyzařují slabé, nažloutlé světlo, které jen stěží prozáří temnotu. Podle jednoho souseda, který našel klíč a odemknul nám kryt, změna oproti roku 1999 spočívá v tom, že tehdy byly na podlaze matrace. Tady se Djokovič chvěl pod dekou, když Bělehrad dosáhl neslavného prvenství: totiž když se stal první evropskou metropolí bombardovanou NATO, které si chtělo vynutit stažení srbské armády z Kosova.

Během této hrozné doby byl Djokovič obklopen smrtí. Vzpomíná, že Bělehrad zářil jako zralá mandarinka. Ve městě byla buď naprostá tma, nebo bylo ozářeno požáry způsobenými bombardováním. Nic mezi tím. Letecké útoky trvaly celkem 78 nocí. Když se rozezněly sirény, Djokovičova rodina se uchýlila do krytu, který byl v podzemí paneláku, v němž žil jeho dědeček Vladimír. Při zahájení bombardování Djokovič a jeho bratři žili asi 200 metrů daleko, v budově, jež neměla vlastní kryt. Museli se tam vždy dostat potmě, v chaosu a hukotu války.

Srdjan Djokovič tehdy – na jaře roku 1999 – zažil trauma, o kterém ví, že ho bude provázet po zbytek života. Nejhorší Novakova vzpomínka pochází z noci během prvního týdne bombardování, kdy se zhruba ve tři hodiny po půlnoci odněkud zblízka ozvaly výbuchy, které spolu s tříštěním skla probudily a vyděsily jeho rodinu. Novakova matka, která rychle vstala, se udeřila hlavou o radiátor a ztratila vědomí. Nějakou dobu nehybně ležela na podlaze, působilo to jako věčnost, byť to možná bylo jen pár vteřin. Všichni tři bratři plakali. Když se Dijana probrala, chtěli opustit kryt, jenže skoro nic neviděli, veřejné osvětlení nefungovalo a ulice byly plné kouře. Kvůli hukotu letadel a explozím neslyšeli jeden druhého, přestože si křičeli do uší.

Vyděšený a zmatený Novak uklouzl a spadl na zem. Tehdy vzhlédl a uviděl šedý, ocelový trojúhelník, což (jak později zjistil) byl „neviditelný bombardér“ F-117, „který protrhával oblohu“. Na tento pohled nikdy nezapomene – jak se trojúhelník zničehonic objevil na nebi a vypálil rakety na nedalekou nemocnici. Ta se stala „velkým sendvičem v plamenech“. Djokovič si myslel, že to nepřežije. O chvíli později letoun zmizel a Djokovičovi pokračovali v cestě do krytu. Ačkoli si Djokovič nyní užívá jásotu davu po povedeném úderu, nemá rád náhlé a hlasité zvuky. Když se spustí požární alarm, nejradši by se někam schoval.

Aby rodina byla blíž krytu, přestěhovala se do dvoupokojového bytu v přízemí, který patřil jejich dědečkovi. Ten měl z bezpečnostních důvodů vedle obyčejných vchodových dveří i kovovou bránu. Venku se ulice otřásaly explozemi, vevnitř se děti chvěly strachem.

Aspoň prvních pár nocí. Potom se něco změnilo. Všichni si v krytu tak nějak zvykli na novou realitu a začali ji zvládat. Djokovič odhaduje, že v jejich paneláku bylo 50 bytů, a všechny tyto rodiny nyní hrály karty, zpívaly nebo se zabavily stolními hrami. Ale toto zdání normálnosti bylo jen povrchní. Tehdy se na místě prosyceném značným fyzickým nepohodlím a emočním vypětím vytvářela pevná, celoživotní přátelství. Právě tehdy Djokovič potkal stejně starého chlapce, Nevena Markoviče, který žil v přízemí jejich paneláku. Markovič, který se stal profesionálním fotbalistou, byl svědkem na Djokovičově svatbě s Jelenou Rističovou a je to jeden z nejbližších přátel tohoto tenisty.

Už po pár minutách v krytu vám začne chybět vzduch a sluneční svit (a teď si představte, že se tam někdo musel uchylovat noc co noc). Venku je betonová šeď zpestřena obrazy Djokoviče na stěnách. Pod jeho někdejším domem je obraz, kde je na jedné straně znázorněn on a jeho dědeček, na druhé jeho první trenérka, Jelena Genčičová. Když jdete kolem asfaltového hřiště, kde si jako dítě pinkal o zeď, najdete jeho další malbu se srbským nápisem „Věříme v Boha.“ Jeden ze sousedů poznamenal, že na tom obrazu je chyba, neboť zachycuje Djokoviče s raketou v levé ruce, ale to nijak nesnižuje sílu díla a to, co tento sportovec znamená pro obyvatele Banjice: příběh toho, jak se jeden z nich dokázal dostat na světový vrchol.

Skupina puberťáků, kteří lelkují nedaleko jeho starého bytu, o něm mluví s respektem a spíše než o tenise (babičky jim vždy dají vědět, když je v televizi přímý přenos jeho zápasu, a pobízejí je, aby ho sledovali) hovoří o jeho velkorysosti. O tom, jak věnoval peníze místní škole, která za ně mohla nakoupit patřičné vybavení, a jak si vždy, když je v Bělehradě, najde čas, aby předal trofej vítězi fotbalového turnaje, který se koná na asfaltovém hřišti. Ačkoli totiž v Banjici prožil i chvíle hrůzy, má na ni také hezké vzpomínky, například na to, jak si zde hrával s kamarády (přestože si na asfaltovém hřišti tolikrát rozbil kolena, že nechápe, že jsou stále v pořádku, a třebaže tam mnohokrát trefil tenisovým míčkem okna sousedova bytu, takže pak vždy musel utéct).

Stopy tehdejšího traumatu však nelze přehlédnout. Po cestě do středu města minete armádní budovu, která byla v roce 1999 vybombardována a nebyla znovu opravena. Pokud chcete nalézt připomínky války, nemusíte se příliš namáhat. Ale většina obyvatel města, včetně Djokoviče, chce žít dál.

Mnoho let se sžíral hněvem. Považoval bombardování v roce 1999 za „neuvěřitelnou ukrutnost“ a jako mnoho jiných Srbů zuřil, dokonce toužil po pomstě. Nedokázal pochopit, proč se členské státy NATO spojily a bombardovaly jeho malou zemi, přičemž útočily na bezbranné a obyčejné lidi. Djokovič k tomu říká: „V lidech jsou stále přítomné stopy té hrůzy, toho hněvu.“ Když začínal dráhu profesionálního tenisty, využíval tento hněv jako pohon, který ho hnal k úspěchu. Přiznává, že „uvízl“ v nenávisti a zlobě, ale využil je ve svůj prospěch. Hrál rozzlobeně, a to mu pomáhalo.

Po čase však pochopil, že pokud si pocity „nenávisti, pomsty a zrady“ pěstujete, může vás to omezovat, jak v profesní kariéře, tak ve vaši osobnosti. A Djokovič už nehodlal trpět. Existuje podobenství o hadu a tesařské pile, které podle něj symbolizuje to, jak život v hněvu člověka ničí. Když se had náhodou řízne o pilu, myslí si, že na něj nástroj zaútočil, a rozzuřeně se kolem něj omotá. To však vede pouze k tomu, že vykrvácí.

Uznává, že lidé v Srbsku trpěli různě. Jeho rodina měla štěstí, že nepřišla o byt ani o žádného příbuzného, třebaže když noviny uváděly jména zabitých, jeho rodiče některá z nich znali. Uvažoval, jaké to asi je, když někdo přijde o příbuzného nebo přítele. Ačkoli nikdy nezapomene na bombardování, smrt a zkázu z rukou NATO a často lze v Bělehradě spatřit graffiti s nápisem „fuck NATO“, rozhodl se odpustit. Bylo to vědomé rozhodnutí, kdy se odhodlal zpracovat emoce a zkrotit vnitřní hněv. Nechtěl být dál naplněn zlobou, nýbrž láskou. Podle něj „láska je odpuštění“.

Nebylo to snadné, ale Novak má otevřenou duši – což si blíže ukážeme v následujících kapitolách –, a navíc také dokázal otevřít své srdce. Dušan Vemič, který se s ním seznámil, když bylo Djokovičovi šest nebo sedm let, a pak ho trénoval, k tomu poznamenává: „Novak pravděpodobně dosáhl odpuštění a dospěl k němu dřív než jiní. Je to člověk, který se stále učí a ustavičně roste. Má takovou povahu – pořád na sobě pracuje, neustále se vzdělává. Dospěl do bodu, kdy se pokouší pochopit rozhodování druhých a snaží se do nich vžít, takže je pak tak racionální, jak to jen jde.“

To, že se dokázal oprostit od hněvu, mu podle Jeleny Jankovičové, Srbky, která jednu dobu vedla ve světovém žebříčku tenistek v singlu, pomohlo stát se silnější bytostí. „Když vás někdo bombarduje, tak se prostě rozzuříte, jako celý národ. Je to hrozná situace a my, normální lidé, jsme s tím nemohli nic dělat. Ale jakmile to překonáte, učiní vás to silnějšími a pak můžete maximálně využít svých sil, zatímco se snažíte uživit a prosadit.“

Jeho trenér z dětství, Bogdan Obradovič, který ho zná od deseti let, tvrdí, že mu nalézt cestu k odpuštění umožnila pravoslavná víra. „To je Novakova filozofie a lidé v Srbsku obecně mají pravoslavný přístup. Jsou schopni odpouštět.“ Zvládl se posunout a nedržet se hněvu. „Pokud ulpíte (ve zlosti),“ říká Djokovič, „jak potom chcete žít?“

•••

Snažil se to překonat. Večer po tréninku, až si pečlivě sbalil raketu, šel ven a zkoumal destrukci v okolí Bělehradu. Pátral po nových začouzených kráterech a zdeformovaném asfaltu a oceli. Po místech, která den předtím kypěla životem.

Ačkoli se to nyní může zdát perverzní a děsivé, to, že s rodinou v rádiu poslouchal zprávy o tom, kam předchozí noci spadly bomby, a potom hledal kurty, které byly zasaženy, mělo svou logiku: bylo nepravděpodobné, že by velení NATO hned bombardovalo ta samá místa podruhé. Jako mladý, nadějný tenista se v Bělehradě na jaře roku 1999 musel stát amatérským analytikem bombardovacích algoritmů NATO. Musel pochopit – a někdy mu to přes všechnu tu hrůzu připadalo jako hra – kdy je nejbezpečnější část dne pro trénink. Často to bylo svítání, někdy poledne.

Dnes rád trénuje jinde když je v Bělehradě, v jednom elegantním, honosném komplexu, kde na terase nad venkovními kurty (jsou tam i kryté) popíjejí zámožně působící muži a ženy espresso. Jako hoch však často hrával v tenisovém klubu Partizan. Tento ošuntělý klub s graffiti na venkovních stěnách a zelenou barvou, jež se vevnitř loupe ze stěn, není zrovna ideálem Instagramu, ale panuje zde přátelská, neokázalá atmosféra, která nikterak nepřehání vazbu na Djokoviče. U vchodu jsou vybledlé a žloutnoucí plakáty z dob, kdy dělal reklamu firmě Adidas, přičemž na druhé straně uvidíte fotky Any Ivanovičové, která také dokázala vyhrát grandslam. Na stěnách visí několik Novakových fotografií, včetně těch, na nichž je v klubovém černobílém dresu. Není tam však jeho socha ani nic oficiálního, co by oslavovalo nejúspěšnějšího tenistu dějin, který zde kdysi trénoval. Pravda, stojí tam jedna busta, ale to je busta generála, který byl kdysi členem klubu.

V době, kdy bylo skoro všechno riskantní, byl trénink v tomto klubu mimořádně nebezpečný – nejenže je totiž blízko Banjice, je také u vojenské školy, která byla často bombardována. Jeho matka mnohokrát uvažovala, zda tam NATO zaútočí, když zrovna bude její syn trénovat?

Pár týdnů po zahájení agrese NATO se stalo něco překvapivého: mnoho lidí v Bělehradě se rozhodlo, že už se nebudou dál bát. „Po tom všem, po té prolité krvi a ničení jsme se prostě přestali schovávat,“ napsal Djokovič v knize Serve to Win. Uvědomil si, že když si člověk přizná, že je tváří v tvář palebné síle NATO bezmocný, a přijme svůj osud, osvobodí ho to. A tak přestali každou noc chodit do krytu. Jeho matka začala možnou smrt vnímat fatalisticky a řekla rodině i ostatním v krytu, že by zešílela, kdyby tam měla strávit ještě jednu noc. A tak vzala rodinu zpátky do bytu s tím, že pokud jejich panelák zasáhne bomba, je to zkrátka osud. Djokovič byl nepochybně ovlivněn rodiči, protože uvažoval podobným způsobem: „Když nás trefí, tak nás trefí. Co se s tím dá dělat?“

Válka je semkla. Jak fyzicky – pět lidí spalo v jedné posteli, zatímco na oknech měli pověšená prostěradla, aby se chránili před roztříštěným sklem –, tak duševně. Jedna z nejsilnějších Djokovičových vzpomínek na danou dobu – byl to silný okamžik, který je sblížil, ale také vyděsil – bylo, když se tisíce lidí shromáždily na jednom z bělehradských mostů a všichni na sobě měli trička s terčem na přední straně. Někteří si dokonce namalovali terče na hlavu. Zpívali a vysmívali se pilotům NATO. Pokud naše rodina a národ toto přežijeme, říkal si, pak nás už nic nezlomí a já budu moct po zbytek života dělat to, co chci. Po tomto už bude všechno, včetně tenisu, snadné.

A tak během bombardování trénoval. Díky tomu se jeho tenisový vývoj nezastavil, bez ohledu na děsivé okolnosti (pouze v prvních dnech útoku se nakrátko nedokázal soustředit). Naopak, vzhledem k tomu, že vyučování ve školách bylo zrušeno, mohl trénovat ještě urputněji. Koncentrace na trénink – který trval čtyři až pět hodin každý den – jeho rodině navíc pomáhala fungovat a dodávala jí pocit normálnosti a rutiny (přestože musel brouzdat po městě a hledat vhodné dvorce).

Matka byla neoblomná: nebudeme celé dny trčet doma a lamentovat. Kdybychom tomu podlehli, pronesla, zešíleli bychom, ať už by náš byt trefila bomba, nebo ne. Djokovičova láska k tenisu (byl jím fascinován od chvíle, kdy ve svých třech letech poprvé spatřil tenisový kurt) jim každý den poskytovala důvod, aby opustili byt a dál žili. Na dvorci, který našel, často chyběla síť nebo byl poškozený povrch, neboť i tenisové kluby byly zasaženy bombardováním. Ale to nevadilo. A přestože být na tenisovém kurtu v Bělehradě bylo nebezpečné, často to bylo stejně nebezpečné, jako být kdekoliv jinde ve městě. Jeho tehdejší trenérka Jelena Genčičová během náletu přišla o sestru. V sedm večer byl pokaždé doma a v oknech zatáhli závěsy, jak bylo doporučováno. Někdy byla touha jeho rodiny po normálnosti v rozporu s realitou napadeného města. Během tréninků se ozývaly sirény a na nebi hučely bombardéry. V klubu Partizan slavil dvanácté narozeniny a jeho příbuzní mu zpívali, když vtom se nad nimi objevil letoun, který vše přehlušil.

To, že dokázal překonat tyto „děsivé“ chvíle, jak je popisuje, chvíle naprosté bezmoci, mu dodávalo vnitřní sílu a odolnost, jimiž se pak vyznačoval během kariéry. Kromě toho také díky tomu více toužil po úspěchu a chtěl vyniknout jako tenista. Přál si ukázat, jak hoch, který přežil hrůzy války, dokáže dojít na vrchol v tenise, globálním sportu, jež hrají lidé z mnohem bohatších států, které nezažily bombardování.

Podle Bogdana Obradoviče byl Djokovič za války otřesený, ale živelný. Podle něj mu tyto zkušenosti dodaly energii a učinily ho silným a houževnatým. „Lidé, kteří za války takto trpěli, věděli, že to nemůže trvat věčně. Že to jednoho dne skončí. Jednoho dne se začne znovu žít. A buď to zvládnete, nebo ne. Není jiná možnost. Když se člověk setkává se zlem, zvykne si na něj. Pozná, proti komu stojí, a dokonce přijde na to, že ani zlo to tak dlouho nebaví. Zkormoutí vás to, ale přežijete,“ pronáší Obradovič. „A pak pocítíte nevysvětlitelnou energii. A buď vás ty věci zničí, nebo posílí. Přesně to se stalo Novakovi. Stal se silnějším člověkem.“

•••

Už před bombardováním byl život v Bělehradě mimořádně těžký kvůli mezinárodním ekonomickým sankcím. Djokovič vzpomíná, že ráno ve tři čtvrtě na šest chodil do fronty na chleba. Jednou napsal: „To, že by se kluk ze Srbska jako já mohl stát špičkovým tenistou, bylo velmi nepravděpodobné. A když začaly padat bomby, bylo to ještě nepravděpodobnější.“ Možná to ale zafungovalo naopak a bombardování byla jeho šance uspět. V tenise je to stejné jako v životě, říká Obradovič, jednou jsi dole, jednou nahoře. Djokovič to tehdy nejspíš nevěděl, ale brutalita války a nocování v krytu mu dodaly vnitřní sílu.

Válka zřejmě posílila i Djokovičovu kamarádku Ivanovičovou, která jako dívka trénovala ve vypuštěném bazénu a pak se stala světovou jedničkou. Spolu s Jankovičovou vytvořili zlaté srbské trio nejlepších světových tenistů. „Byli jsme hladoví, protože nám bylo vše odepřeno,“ říká Jankovičová. „Všechno jsme si museli vydřít. Pokud jsme se chtěli prosadit, museli jsme pracovat zarputileji než lidé z jiných zemí. Ačkoli pocházíme ze země, která není příliš bohatá a nemá velké tréninkové kapacity nebo tenisovou tradici, a občas se zdálo, že nemáme šanci, jestli něco máme, pak je to silná vůle. Jako národ se nemíníme spokojit s druhým místem. Chtěli jsme být jedničky, nic jiného. Naše psychika je taková, že jsme buď nejlepší, nebo jsme nikdo.“

Existuje srbské slovo „inat“. Je to kombinace vzdoru, hněvu, paličatosti a ignorance, možná ještě s trochou jízlivosti a sarkasmu. Podle některých měl Djokovič tuto vlastnost už od počátku a i dnes ho stále posunuje dál. „Inat znamená, že jste rozhněvaný a máte důvod, proč lidem ukázat, že se mýlí. Že něco znamenáte. Myslím, že Novak ten pocit měl celou svou kariéru,“ říká Jankovičová. „Já jsem ho měla též. Jako národ ho máme ve své podstatě. Chceme být nejlepší. Chceme uspět, i když jsme z malé země, která nepatří mezi nejbohatší státy a nemá nejlepší tréninkové kapacity. Ale máme to, co jiní sportovci nemají. Máme inat. A dokážeme všem, že se mýlí.“

Bombardování v roce 1999 formovalo Djokovičovo uvažování na kurtu. „Novakovo dětství, válka a bomby, které dopadaly kolem něj, z něj učinily člověka, jenž se nebojí,“ konstatovala Chris Evertová, někdejší světová jednička a vítězka 18 grandslamů v ženském singlu. „Když jako dítě projdete něčím takovým, něčím, co může vést i k posttraumatickému syndromu, přestanete se bát. Pokud z vás takové zkušenosti v mládí nevytvoří určitý typ člověka, pak už nic. Novak dokáže čerpat z negativních zážitků – například z války – sílu do svých zápasů. Říká si: ‚Dobrá, je to 5:5 v páté sadě, ale už jsem zažil horší věci.‘ Válka ho odnaučila se bát – v tenisu i v životě. Je díky tomu silnější a odolnější. Je velmi silný.“

Někteří lidé z Djokovičova okolí tvrdí, že by se dopad války na jeho kariéru neměl přeceňovat. Ačkoli mu pomohla mobilizovat síly, je možné, že by byl stejně úspěšný, i kdyby žil v mírových a blahobytných časech. Janko Tipsarevič, který vyrůstal v Bělehradě a stal se tenistou v první světové desítce a který je jedním z Djokovičových nejbližších přátel (několikrát s rodinami společně trávili dovolenou), říká: „Pravdou je, že tato část Novakova příběhu je extrémní. Mnozí sportovci pocházejí z chudých nebo neúplných rodin či z oblastí plných násilí – jen se podívejte na profesionální basketbal či americký fotbal v USA. U Novaka je pozoruhodné, že mu noc co noc šlo o život. Celé dva a půl měsíce u nás bylo běžné, že jsme v noci byli bombardováni, takže jsme museli chodit do krytu, zatímco přes den jsme hráli tenis. Jsem si jistý, že díky těmto zážitkům je Novak ještě odolnější a že mu to pomáhá se prosadit. Ale to jen tak z 5 nebo 10 procent, ne více. Jsem si jistý, že je natolik psychicky silný, že i kdyby jeho otcem byl Jeff Bezos a vyrůstal by v nějaké bohaté zemi, stále by se stal tím, kým se stal, totiž nejlepším tenistou světa.“

Sportovní psycholožka Daria Abramowiczová, která několik let cestovala s Igou Swiatekovou, vítězkou grandslamu z Polska, má za to, že Djokovičovy zážitky z počátku kariéry a jeho příběh z něj učinily mimořádně houževnatého člověka. „Považuje se za hrdého Srba. Cítí silnou sounáležitost se svou zemí. Když má vaše země takové dějiny, a přesto jste schopný si vybudovat šťastný život a úspěšnou kariéru, může vám to dodat enormní sílu a neuvěřitelnou odolnost. Občas to může znamenat zátěž, někdy obojí. Je to pochopitelně velmi individuální,“ tvrdí Abramowiczová. „Podle mého názoru se stal mimořádně silnou a houževnatou osobností, což prokázal už mnohokrát.“

Djokovič má v hlavě i další trvalé následky bombardování. Jelikož přežil tu hrůzu a všechny útrapy, dokáže si vážit toho, co má. A ačkoli to může znít zvláštně, vyšel z roku 1999 o něco silnější: objevil naději.

•••

Říct, že Djokovič přišel odnikud, není nadsázka. Narodil se v Jugoslávii, zemi, která už neexistuje a kde nebyla takřka žádná tenisová tradice.

Sám přiznává, že tenis byl v Bělehradě populární zhruba jako šerm. V té době, jak tvrdí Bogdan Obradovič, který Djokoviče od desíti do šestnácti čas od času trénoval, a později byl kapitánem týmu, který zvítězil v Davis Cupu, „tenis tehdy nic neznamenal a byl téměř mrtvý.“ Vedle betonu bylo jedním z pozůstatků komunismu v Jugoslávii a posléze Srbsku i přesvědčení, že tenis je aristokratický sport. Jeden z bělehradských klubů fungoval výhradně pro velvyslance a diplomaty a srbská televize celé roky přenášela jediný profesionální zápas ročně: finále singlu mužů ve Wimbledonu. Záběry z tamního centrálního kurtu, kde byli hráči vždy oděni v bílém, mohly těžko přesvědčit diváky v Bělehradě, že to je dělnický sport. „Byla to kratochvíle pro šlechtice,“ vzpomíná Obradovič. „Všichni se tenisu tak trochu báli.“

Pokud srbská vláda investovala peníze do sportu, pak to bylo do týmových sportů, jako je kopaná, basketbal, házená nebo také volejbal a vodní pólo. Proč mrhat penězi na jednotlivce, kteří se věnují jakési aristokratické činnosti?

Vůbec poprvé hrál Djokovič tenis ve svých čtyřech letech na třech antukových dvorcích poblíž pizzerie Red Bull. Patřila jeho rodičům a nacházela se v horách Kopaonik, které označil jako „pokojné“ místo. V roce 1999 na ně byl veden útok kazetovými bombami, které tam zůstávají i po letech, takže tam celé roky nebylo dostatečně bezpečno, aby se mohl vrátit do „nejkrásnějšího tenisového klubu na světě,“ jak jej označil. Takřka 20 let po válce, když už byly bomby zneškodněny, se tam mohl vrátit. Klub byl opuštěný, v ruinách, zarostlý. Pro Djokoviče to však stále bylo důležité místo. Zděné budovy byly poničené, polovina dřevěných staveb srovnaná se zemí. Tenisová zeď, o kterou si jako dítě celé hodiny – a byly to šťastné hodiny – pinkal, byla plná děr od střepin.

Aspoň však zůstala stát, jeho slovy „to přečkala“, tak jako jeho citová vazba k tomuto místu. Má to místo rád, jednak kvůli přírodě okolo, jednak kvůli tomu, jak změnilo jeho život, přestože bylo po téměř 20 letech takto zdevastované. Nikdo z jeho příbuzných před ním nehrál tenis. Byla to jen náhoda, „osud“, jak prohlašuje, která kohosi přiměla před tou restaurací postavit kurty. Kdyby tam nebyly, možná by nezačal hrát tak brzy, a možná vůbec. Vybral si svou cestu sám? Domnívá se, že mu cíle a záměry vybrala jeho duše, tak jako u mnoha jiných lidí. Musel je však nalézt.

Je rovněž přesvědčen, že mu duše vybrala rodiče. Narodil se do lyžařské rodiny, jeho otec, strýc a teta byli lyžaři a všichni zbožňovali italského slalomáře Alberta Tombu. Jeho rodiče se dokonce při lyžování seznámili – matka upadla a otec k ní přijel a zeptal se, zda nepotřebuje pomoc. Djokovič si nemyslí, že se ke sportu dostal náhodou, překvapivé bylo jen to, že si vybral tenis. Pro jeho rodiče to představovalo něco neznámého, takže se museli – ne poprvé – učit nové věci. Srdjan a Dijana netušili, do čeho se pustili.

Od chvíle, kdy jejich syn poprvé uviděl tenis, byl tím sportem fascinován. Jeho láska k tenisu nezačala v roce 1991, kdy dostal svou první raketu. Dá se vystopovat ještě dál, už když mu byly tři a nosil jídlo a pití lidem, kteří stavěli dvorce před restaurací příbuzných. Tehdy si jeho otec všiml, jak syn na dvorce zírá. Srdjan tedy Nolemu (Djokovičova přezdívka) koupil neonově růžovou raketu a pěnový míček. Nosil ji, i když zrovna nebyl na tréninku, a odmítal ji odložit. Existuje jedno video s raketou, na němž má zelené tepláky, baseballovou čepici a jeho pohled je naprosto soustředěný.

Měl ještě jednou štěstí. Jelena Genčičová, která předtím radila Monice Selešové a Goranu Ivaniševičovi, jenž se později stal Djokovičovým trenérem, na těchto kurtech pořádala kurzy pro děti. Bylo mu pět, když tam poprvé přišel. Jak Genčičová zjistila, nebyl to obyčejný pětiletý kluk. Na první trénink přišel o půl hodiny dřív a přinesl si velkou tenisovou tašku s raketou, ručníkem, láhví vody, banánem a několika potítky. Genčičovou to udivilo. „Kdo ti to zabalil? Máma?“ otázala se. „Ne,“ odpověděl. „Já jsem si to zabalil.“ Zeptala se ho, jak zjistil, co si má vzít. Odvětil, že to ví z televize. Už tehdy se u něj projevoval perfekcionismus.

Jen o pár dnů později Genčičová sdělila jeho rodičům, že jejich syn, který byl tehdy vysoký asi jako tenisový sloupek, je mimořádný, že je „zlatno dete“, zlaté dítě. Kromě talentu se vyznačuje i koncentrací, obojí slibovalo velkou budoucnost ve světě profesionálního tenisu. To odpovídalo názoru Dijany, která měla za to, že Novak je „božské dítě“. Jankovičová k tomu pronáší: „Jelena dala Novakovi a jeho rodině naději, že jako tenista může prorazit. Nikdo tomu nevěřil, dokud ho nepodpořila Jelena.“

Právě rozhovory s Genčičovou zplodily jeho sen. „Vnukla mu vizi, za kterou si potom celý život šel,“ tvrdí Obradovič. „Jelena v něm vyvolala lásku a vášeň pro tenis. Pro Novaka a jeho rodinu bylo skvělé, že měli někoho, kdo ho podporoval a utvrzoval ho v tom, že má velký talent a jednoho dne může být světovou jedničkou. Milovala tenis a tvrdou práci. Byla velmi disciplinovaná a drsná jako armádní důstojník. Ale vždy se usmívala. Byla velmi pozitivní.“

Nemusíte být psycholog, abyste poznali, že jen málo tenistů je tak protichůdných jako Pete Sampras a Djokovič. Sampras v 90. letech s oblibou vyskočil na wimbledonském trávníku, zavěsil se do vzduchu jako basketbalista a smečoval. Tento rodák z Kalifornie však kromě toho neměl pochopení pro showbyznys a byl plně soustředěn na tenis. Přesto to byl Sampras – klidná a vyrovnaná hvězda All England Clubu –, kdo přivedl srbského mladíka (jenž se stal jedním z největších extrovertů sportu) k víře, že i on jednou vyhraje Wimbledon. Poprvé tento turnaj sledoval v televizi, když mu bylo šest, tedy v roce 1993, a viděl Samprasovo vítězství. Později Novak pochopil, jak jsou rozdílní, ale na svém idolu vždy obdivoval, jak se dokázal vypořádat s tlakem a v rozhodujících chvílích měl vždy skvělé podání. Djokovič v bílém pekle Wimbledonu nikdy nespatřil někoho tak psychicky odolného jako byl Sampras.

Z papíru a umělé hmoty si vyrobil napodobeninu wimbledonské trofeje. Tehdy to ještě nevěděl, ale už tenkrát využil přístup, na který tak často spoléhal jako dospělý: vizualizaci. „Ahoj,“ pronesl a zvedl papírový pohár před zrcadlem. „Jmenuju se Novak Djokovič a jsem vítěz Wimbledonu.“ Když v roce 2011 poprvé vyhrál Wimbledon a zvedl skutečnou zlatou trofej, vzpomněl si na dětství, na chvíle kdy přesně o tomto okamžiku snil. Do sedmi let pro něj tenis byl jen zábava. Potom to však začalo být vážné. Právě tehdy se objevil v srbské televizi a sdělil divákům, že „tenis je má práce“ a že se jednou stane světovou jedničkou.

Právě tehdy Dušan Vemič, o jedenáct let starší tenista, potkal mladého Novaka v klubu Partizan. Vemič byl udiven tím, jak hoch mluvil. „Jeho tenisová taška byla skoro tak velká jako on, sahala mu málem po kolena. Nejdřív jsem si myslel, že je to jen malý chytrolín, ale když jsem s ním promluvil – tehdy mu bylo tak šest nebo sedm – uvědomil jsem si, že se s ním bavím jako s dospělým. Zkrátka a dobře byl zázračným dítětem,“ říká Vemič, který se později stal součástí Djokovičova týmu.

„Novak má v mnoha ohledech brilantní uvažování. Jedná a uvažuje jako o dvacet let starší člověk. Překvapí vás tím, jak dokáže rozumět některým věcem. To platilo už když byl kluk. Hned jsem pochopil, že je schopen uvažovat do hloubky a uvědomuje si, co dělá, ať už jde o techniku, nebo práci nohou. Došlo mi, že nemluví do větru. Žasl jsem nad tím, jak někdo v tak útlém věku dokáže takto přemýšlet o tenise a že to pro něj není jen zábava. Tehdy jsem si nedokázal představit, čím se stane. Ale od našeho prvního rozhovoru jsem věděl, že je to výjimečné dítě.“

Byla to Djokovičova psychika, nikoli jeho hra, co bylo prvním znamením jeho velikosti.

Jako dítě se uměl soustředit natolik, dokonce i během méně vzrušujících částí zápasu, že překonával i některé dospělé sportovce. „Občas je tenis tak trochu nudný, ne každou vteřinou či bod můžete dát do přehledu sportovních zpráv,“ prohlašuje Vemič. „A právě tehdy potřebujete koncentraci. Vyzrálost většinou přichází po mnoha letech ve vrcholovém tenisu. Novak však takto hrál od začátku. Připravoval se na všechny zápasy, aby ze sebe vydal to nejlepší, a soustředil se na každý úder. Každý bod pro něj byl důležitý.“

Naštěstí měl svou „druhou matku“, Genčičovou. Byla pro něj více než jen trenérkou. To, jak udeřit raketou do míčku, byl pouze jeden prvek vzdělávání, které mu poskytla. Už od mládí věděl, jak důležitá je výživa, protože mu Genčičová pověděla, že Selešová nepije Coca-Colu a nejí cheeseburgery a klade důraz na spánek. Djokovičovi to každý den připadalo, že má Selešovou v hlavě. Obdivoval tuto vítězku devíti grandslamů (jako dospělý uvažoval, kolik by jich ještě vyhrála, kdyby nebyla v roce 1993 v Hamburku napadena útočníkem ozbrojeným nožem přímo na kurtu). Klíčový byl poslech vážné hudby. Genčičová mu pustila „Předehru 1812“ a zeptala se ho, jak se při tom cítí – chtěla, aby si zapamatoval sílu hudby a to, jak se mu uvolňuje adrenalin, a aby toho využil na kurtu, když se mu nedaří a potřebuje zlepšit hru. Povzbuzovala ho, aby se učil cizí jazyky, aby zpíval a četl poezii, včetně děl ruského romantického básníka Alexandra Puškina, aby „vědomě dýchal“. Pokud se chcete dozvědět, proč Djokovič uvažuje jinak než většina sportovců, nemůžete pominout Jelenu Genčičovou. To ona ho naučila otevřít mysl.

Bylo to během jednoho grandslamu – Roland Garros v roce 2013 – když se dozvěděl, že Genčičová zemřela. Nebyl schopen stihnout pohřeb, takže napsal dopis, jenž na místě přečetla jeho matka. Nazval Jelenu Genčičovou „andělem“, poděkoval jí za trpělivost, podporu a „úžasnou lásku“.

•••

„Zlaté dítě“ nebo tenisový „mimozemšťan“? Už v desíti ho na kurtu obestírala „vesmírná energie“. Když ho Obradovič poprvé viděl hrát, okamžitě si všiml té jiskry, díky níž to vypadalo, jako by to dítě ani nebylo člověk, jako by bylo nadpozemské. „Novak tehdy nehrál nejlepší tenis. Jeho technika nebyla vycizelovaná. Ale všichni kolem byli v úžasu, jako by cítili a viděli jistou energii. Jako by byl z vesmíru. Jako mimozemšťan.“

Na konci prvního tréninku se Obradovič Djokoviče zeptal: „Co od tenisu očekáváš? Jaký máš cíl?“ Djokovič odvětil jednoznačně: „Chci se stát světovou jedničkou.“ Obradovič namítl: „To se snadno řekne, ale musíš pro to něco udělat.“ Djokoviče to nevyvedlo z míry. „Nevadí. Udělám pro to všechno. Je to můj sen a věřím, že to zvládnu.“