Nadsvěty

Tomáš Talafús

Chtěl bych vyjádřit vděk Martinovi za podporu, inspiraci a podnětné diskuze, díky nimž mohla tato sbírka spatřit světlo světa. Děkuji za korektury, návrhy změn, tvorbu koláží a další práce nezbytné pro vydání.

Stejně tak děkuji Ireně za grafickou úpravu a mé rodině za zpětnou vazbu.

Vymyslel jsem si stvoření

bez jednoho oka,

mělo křídla, bylo vysoké a hubené.

Vlastně se mi dost podobalo.

Jednou mi uteklo z hlavy

a ty ses smála,

že teď straší někde v lesích,

zatímco si tu sedíme a pijeme čaj.

Pak tě záchvat smíchu přešel

a začalas to brát vážně.

Slíbilas mi, že mi pomůžeš s hledáním.

Ale kam by taková bytost šla?

Co by dělala?

Jestli je mi podobná,

uvažoval jsem nahlas,

tak nejraději nedělá nic,

sedí a kouká někam do prázdna

nebo někde káže.

Našli jsme ji na chrliči katedrály,

jak sleduje chodce pod sebou.

A já konečně pochopil,

že už nechce být jenom mojí představou.

Jdi, dávám ti svobodu,

zavolal jsem,

žij v hlavách jiných lidí.

Vždycky jsem měl problém

s úbytkem hmotnosti a podvyživeností,

hlavně při dlouhodobém stresu.

Během studia na vysoké škole

jsem se dokonce propracoval

k záporným hodnotám.

Když jsem se toho dne ráno probudil,

ležel jsem na stropě.

Gravitační síla na mě působila odpudivě.

Nezbývalo nic jiného

než požádat spolužáky,

aby mě na školní výuku vodili

na provázku

a aby zbytečně neotvírali okna.

Jistě, zhoršil se můj prospěch,

ale to se dalo čekat,

když jsem často viděl tabuli vzhůru nohama.

Trvalo mi dlouho, než jsem pochopil,

že mi tělo jasně říká,

abych něco změnil,

a já poslechl.

Přerušil jsem studia

a nikdy se do školy nevrátil.

Moje hmotnost už je zase v normálu.

Stojím pevně na zemi

jako všichni ostatní.

Podívej se, prohlásil kdosi

a pokynul hlavou k pianu,

na kterém seděla moucha.

Chodila po klávesách a zdálo se,

že ji něco trápí.

Myslím, že chce být virtuóz,

řekl jsem,

jenom nedokáže stisknout klávesu.

A také mi postupně docházelo,

že hmyzí říši vůbec nerozumím.

Znal jsem housenku,

která chtěla být baletkou,

ale stal se z ní obyčejný motýl.

Asi nejde uniknout osudu.

Já to napravím, prohlásil ten podivín

a vyrazil na mouchu s plácačkou.

Počkej, vykřikl jsem,

to není správné,

ještě nepřišla její chvíle.

Budu ji učit!

A tak jsem měl prvního studenta,

mouchu obecnou.

Strávili jsme spolu jedno dlouhé,

krásné odpoledne.

Poletovala okolo, zatímco jsem hrál,

a zdálo se, že ji to zajímá.

Někdy kolem třetí hodiny

odletěla otevřeným oknem

a mně konečně došlo,

že nejsem dobrý učitel.

Objevil jsem ostrov,

kde se děti učily kreslit lidské oči.

Na jiném místě hluboko pod povrchem

stroje montovaly bílé klouby.

Jako by všechno patřilo do ohromného soukolí.

Jednou se mě někdo zeptal na cestu.

Stál kousek dál ve stínu a já věděl,

že se na mě dívá očima z těch ostrovů.

Jsem já sám takový?

Jsem jako keramická soška?

Možná, že i města jsou jen kulisy z papíru.

Proto jsem se vydal do zrcadlového paláce,

abych si stoupl před trůn a pohlédl na svůj vlastní odraz

sedící vysoko nahoře.

Ptal jsem se na všechno,

ale můj hlas byl příliš slabý

a nepřeklenul ten ohromný prostor

k mým vlastním uším.

Otočil jsem se a nikdy nepohlédl zpět.

Možná je lepší zapomenout,

že existují nějaké ostrovy,

kde se děti učí kreslit lidské oči.

Můj fíkus někam odchází.

Nejdřív jsem si nebyl jistý,

teď už je to jasné.

Prozradily ho vzdušné kořeny.

Mám ještě hodně času,

abych mu v tom zabránil,

ale stejně je mi to líto.

Staral jsem se o něj od větvičky.

Ujal jsem se ho, když měl jeden list,

a dbal, aby měl kvalitní půdu,

dostatek závlahy, živin a světla.

A on mě chce přesto opustit.

Za 15 let by mohl urazit

polovinu vzdálenosti

ke dveřím

a za 30 let bude

za dveřmi.

Nevím,

jestli v té době naleznu

dostatek sil,

abych ho zastavil.

Budu už dost starý.

Mluvím na něj každý den

a doufám, že mi odpoví.

Chtěl bych fíkus alespoň obejmout,

ale bojím se, že ho polámu.

Jednou mi brácha odkryl svoje sny.

Tehdy chodil za velkým červem ke křišťálovému jezeru

a já se rozhodl, že ho budu následovat.

do snového zápisníku.

Chtěl jsem být spisovatel,

Mám novou kamarádku,

Našel jsem na skládce mechanické srdce.

Pod schody je čarodějnice,

Je čas jako řeka?

Půjčil jsem si knihu,

Vždycky jsem si přál

Rozhodl jsem se, že uchovám vzpomínku

Zapálil jsem svíčku a čekal,

Byl konec léta roku 2002

Do komnaty chodím dlouhou chodbou

Klec a v ní jsou ptáci

Nad námi stál anděl.

Z nebe viselo na tisíc lustrů.

Všechny tvé příběhy jsou jenom iluze.

Město snů uprostřed pouště,

Koupil jsem si chytrý kávovar

Měli jsme doma strašidlo

Posledně jsem měl v kanceláři tolik práce,

Uprostřed parku rostl strom

Nikdy jsem nebyl šikovný na domácí práce.

Město pokryté sněhem.

Venku za okny je drak.

Na střeše stál hroch

Ve městě jsou cizí lidé,

Měl jsem hračky a ty mi zevšedněly,

Koupil jsem si psa,

Jaké je to být šťastný?

Měli jsme jeden z posledních exponátů svého druhu.

Jednou jsi mě vzala na houby

Našel jsem v bahně u cesty vzpomínku.

Měl jsem kamaráda,

Našel jsem skříň uprostřed lesa.

Nechtěl jsem být sám, proto jsem psal.

Položilas na stůl obrázek

Moc rád si představuji,

Znám jednu městskou čtvrť,

Vytvořil jsem postavu,

Jednou si mi někdo stěžoval,

Zázraky jsou na každém kroku

Úplně na konci lesa

V jednom lesoparku ve městě se všechno zastavilo.

Daleko od lidí je ticho

V zahradě naříkaly rostliny

Je šero, čas dýní

Někdy mám před očima čerstvě napadaný sníh,

Všechno začíná tahem ruky.

Neměl jsem nikoho na partii šachu,

Nevěděl jsem, co si mám myslet o věcech,

Zdálo se mi o kovovém hlavolamu

Navštívil jsem oddělení pro znásilněná slova

Často jsem musel poslouchat,

Neviditelná bytost,

Jdeme po cestě,

Copyright