POD

BLEDOU

OBLOHOU

Copyright © 2021 by Philip Fracassi

Publication for this Czech language edition arranged through

Copps Literary Services, LLC.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Lenka Němečková, 2025

Foreword © Josh Malerman, 2021

Cover © Zhivko P. Petrov, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-6531-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-6532-4 (mobi)

PHILIP FRACASSI

POD

BLEDOU

OBLOHOU

přeložila Lenka Němečková

OBSAH

PŘEDMLUVA

ŽNĚ

KOLO

BARMAN Z MLÍČŇÁKU

SYMFONIE

ATEUCHUS

ID

KŘEHKÉ SNY

SMRŤÁK, MŮJ STARÝ PŘÍTEL

PODĚKOVÁNÍ

Lairdu Barronovi, mému učiteli a příteli

„… během každé diskuse o jakékoliv existující věci nastane chvíle, kdy vědění končí a do nekonečna se začne rozprostírat Velké prázdno.“

Ray Bradbury

PŘEDMLUVA

Nejstrašidelnější horory bývají ty, které vám vypráví cizí člověk, s nímž se ocitnete během večírku na verandě před domem. Stojíte tam s plastovým kelímkem v ruce, potkali jste se úplně náhodou, protože jste oba chtěli na chvíli na vzduch a pryč od hlasité hudby uvnitř. Neznámý se vás zeptá, co děláte. S lidmi, jako jsem já nebo Philip Fracassi, to pak po výměně několika úvodních zdvořilostních frází nikdy netrvá dlouho, než zavedete řeč na horor. Ale i když hororovým žánrem nežijete, stejně na to přijde řeč. Cizí člověk vám často začne vyprávět svoji duchařskou historku. Nebývá to víc než pár vět. Šel do suterénu pro vyprané prádlo. Uviděl, jak tam zpoza kotle vykukuje jeho mrtvá tetička. Mrkla na něj.

Vy řeknete No teda!

A on na to Že jo!

Potom odejde zase zpátky dovnitř a nechá vás tam, abyste si chybějící kousky příběhu doplnili sami.

Už skoro vidíte ten sloupcový graf, nemám pravdu? Závislé proměnné: čím kratší příběh, tím víc vám zbude prostoru domyslet si vlastní hrůzy. Někteří tvrdí, že horor funguje tím lépe, čím je úspornější. Náš neznámý na verandě nám vyprávěl víc, než sám ví: je koneckonců hlavní postava, a když tak najednou začne mluvit o přízracích, navodí tím jistou atmosféru. Ano, my čtenáři chceme víc. Aspoň trošku víc. Někdy o hodně víc. Chceme strávit nějaký čas, pokud možno co nejdéle, uvnitř toho děsivého příběhu. Ale chceme taky, aby ta atmosféra z verandy vydržela co nejdéle…

Kde hledat?

Mnozí z nás mají pocit, že jejich domovem je román. Tedy hororový román. A když se autorovi nepodaří udržet napětí na celých víc než 300 stránkách? To nevadí, přimhouříme nad tím oko, není to nic jednoduchého. Přesto ale my závisláci, my fanatici začneme prozkoumávat, kde je hrůza méně zředěná, méně zanesená změtí jiných věcí, méně schovaná. Novela, řekneme si. Novela! Bez všech těch odboček, které se vyskytují v románu, a s menším očekáváním, že bude všechno nakonec pěkně shrnuto, se v novele můžeme dostat o něco blíž k zážitku, který by odpovídal té atmosféře z večírku.

Jenže… i sto stran se nám nakonec začne zdát moc dlouhých. Nedokážeme tak úplně přestat myslet na to, jak stručný byl příběh našeho neznámého. A nemůžeme dostat z hlavy ani ten pocit, který jsme z něj měli.

Mrtvá tetička.

Vykukuje na něj.

Mrká.

Tohle nám dejte! říkáme si. Bez všeho toho dlouhého budování příběhu, bez celé zápletky! Dejte nám to nejmenší, co jde.

I tak nás to musí vyděsit k smrti.

Takže se nakonec uchýlíme k povídce.

A právě v tomto útvaru objevíme horor v nejlepší formě.

Pokud jste strávili celý život mezi knihami, bezpochyby jste přečetli pěknou řádku povídkových sbírek. Někteří čtenáři objevují výlučně tento svět, avšak většina z nás tráví čas v Románistánu a tam, kde sídlí povídky, jezdíme jen na dovolenou. Pokaždé, když se tam vydáme, si ale říkáme, proč se tam vlastně nepřestěhujeme. Mohli bychom si tam koupit bungalov. Udělat si pár přátel. Začít chodit jako štamgast do povídkových barů.

Mám takovou teorii.

Velmi živě si vybavuji, jak jsem četl Říjnovou zemi od Raye Bradburyho na různých místech v Michiganu, ale všechna tato místa pro mě upadla v zapomnění, protože Bradbury na mě valil jednu neuvěřitelnou pecku za druhou. Začal jsem být rozrušený, tak nějak vynervovaný, skoro šílený: neměl jsem před sebou jen knihu, ale soubor představ tak intenzivních, že když jsem se pustil do druhého příběhu, ještě ze mě nevyprchalo rozrušení z toho prvního. Bradbury mi jednoduše nedal vydechnout. Totéž se mi přihodilo při čtení povídkové antologie American Supernatural Tales, kdy jsem se dostal do stejného stavu. Po každém příběhu jsem si dělal poznámky, zapisoval jsem si vlastní myšlenky. Díky této sbírce příběhů jsem dostal několik neotřelých nápadů. Další takovou knihou byly Collected Ghost Stories od M. R. Jamese. Podobně na mě působil Algernon Blackwood. A nezapomenutelný plamen příběhů Edgara Allana Poea.

Z těchto i dalších knih jsem zjistil, že sbírka povídek je přesně tím místem, kde své příběhy vyprávějí skuteční spisovatelé. A kdokoli, kdo zvládne napsat celou sbírku od začátku až do konce, aniž by přitom někde polevil, si zaslouží potlesk.

Proto nyní zatleskejte Philipu Fracassimu.

Sbírka Pod bledou oblohou do tohoto úžasného klubu bezpochyby patří.

Na tuhle knihu se dobře připravte. Není to ten typ hororu, co vás okamžitě omráčí palicí, ale byli byste blázni, kdybyste to, co se odehrává na jejích stránkách, označili za poklidné. A i když tu nehodlám probírat povídku za povídkou, pokusím se co nejlépe vyjádřit, jak se po jejím přečtení budete cítit.

Je možné, že Fracassi seskupil právě tyto povídky do jednoho celku, protože v nich objevil nějaký podobný podtext, podobnou hloubku? Vypadá to tak. Zdá se, že rozpoznal tu opojnou kombinaci, která je typická pro každou z nich: minimalistický scénář s obrovským dopadem. Na stránkách knihy potkáte přátele, kteří by měli být milenci, zemětřesení a opilé piloty, veškerou životní vášeň balancující na vrcholku ruského kola. Vyskytují se tam přátelé samotného ďábla i hamižní vědci, psychiatrické léčebny i hudba z pekla.

Uvědomoval si Fracassi, co v té sbírce bude, když ji dával dohromady? Uvědomoval si to Bradbury? Protože nejlepší sbírky jsou ty, kde příběhy fungují společně, kde hrají jako jeden tým. Tím nechci říct, že Fracassi záměrně nechává virtuální „velikonoční vajíčka“ z jednoho příběhu v nějakém dalším, ale spíš to, že se nám kniha Pod bledou oblohou představuje jako komplexní hudební skladba. Náznaky témat z úvodních povídek se ke konci rozvíjejí a ozvěny těch, u kterých jsme začínali, nikdy zcela neodezní.

Velice brzy jsem si uvědomil, že tohle je kniha, která vydrží věky. To jsem také zveřejnil na sociálních sítích a soukromě napsal některým přátelům. Po každé povídce, kterou jsem dočetl, jsem psal i Philipu Fracassimu, nedokázal jsem se ovládnout, nechtěl jsem se ovládnout, uvědomoval jsem si, že jsem v rukou výjimečného autora. Stejně jako sbírky, jež mě uchvátily v minulosti, mi ani kniha Pod bledou oblohou nedala vydechnout a není ani nijak obtížné si představit, že na základě těchto příběhů vznikne výborná televizní hororová antologie.

Teď už se pravděpodobně nemůžete dočkat, až si knihu přečtete sami. Výborně. Já se vám hned odklidím z cesty. Ale nejprve jedna prognóza:

Přečtete si ty povídky a vzpomenete si na ně, jakmile se příště ocitnete na verandě při nějakém večírku s namol opilým neznámým, který vám bude vyprávět, že viděl, jak na něj zpoza kotle ve sklepě mrká jeho mrtvá tetička. Když ale váš náhodný známý zamíří zase zpátky do domu, tentokrát ho zastavíte. Vzpomenete si na Philipa Fracassiho a řeknete: Počkejte chvilku, neutíkejte. Já pro vás mám taky jeden příběh…

Josh Malerman

Michigan

ŽNĚ

ČÁST PRVNÍ

MODRÁ OBLOHA

Modrá obloha byla nekonečná. Knebi se natahovaly istvoly kukuřice, rozvinuté zelené listy se obracely vzhůru jako modlící se ruce skadeřavými hnědými konečky prstů. Vzduch se tetelil pozdně zářijovým horkem.

Nad stvoly si prorazily cestu parůžky samčích květů. Zhrbolatých stonků se vpodzimním vánku zvedal pyl, lepil se na nohy hladovému hmyzu avzásnubním tanci odehrávajícím se na pěti stovkách akrů si nacházel hedvábné nitky samičích vlásků. Polozapouzdřené vousky ho přijaly astydlivé dámy se opylily, aby se znich mohly zrodit pučící klásky sladké kukuřice. Radostný zázrak, který bude zorán, sklizen apak se bude všechno opakovat nanovo. Blížil se čas žní. Do zimy bylo ještě daleko, ale léto už bylo dávno pryč.

Na kraji pole stál bílý kostel pobitý čistými světlými prkny. Podél jeho stěn se jako protažené stíny táhla vysoká oblouková okna, která měla tam, kde na sklo dopadalo matné sluneční světlo, nádech půlnoční modři. Venku se uvěže kostela tyčil prastarý pokroucený dub, jehož tlusté olistěné paže se natahovaly do všech stran. Jeho mohutný kmen stál jen kousek od vchodu. Rostl tam už víc než sto padesát let, pevně usazený na svých kořenech, jimiž čerpal život způdy. Větrem ošlehaná kůra stromu byla mnohem starší než kostel samotný inež ty nezměrné lány, jež ho obklopovaly. Svěkem ale bývá spojeno chatrné zdraví, atak itento obrovský strom zachvátil jed, jeho žilami se šířila dehydratace arozklad. Kolem kmene ležely rozházené zhnědlé aseschlé listy, znichž většina byla velká jako ruka dospělého muže. Vklenutém větvoví se stále ještě pevně drželo pár zbylých listů zléta, jež tam visely bez života jako starodávné čínské vějíře azdobily umírající strom jako děsivý dystopický diadém. Celé to místo bylo symbolem konce všech věcí, nebo přinejmenším konce jednoho ročního období. Přesto tam ten strom tvrdošíjně stál alpěl na životě ana své hrdosti jako umírající obr zpohádky.

Toho podzimního dne unaveně sledoval, jak se zdálky blíží přerušovaná řada automobilů aza každým znich se valí oblaka prachu. Vautech seděli farníci mířící na nadcházející obřad.

Carrie celá vbílém anapůl ve snách hleděla oknem kostela na zdánlivě nekonečnou armádu pochodujících zelených stvolů. Všimla si, že se ukraje pole na pásu posekané trávy mihl hnědý králík, zavětřil apak vystřelil zpátky do záhybů kukuřice. Matka vrohu místnosti usrkávala kávu, mezi dlaní ašálkem měla ubrousek připravený zachytit jakoukoli zbloudilou kapku, která by mohla znečistit její nejlepší žluté šaty. Carriiny družičky na sobě měly hořcově modré hedvábné šaty skrajkovým živůtkem ajen jedním odhaleným ramenem, což byl ústupek, který Carrie udělala výměnou za to, že se na hostině bude podávat tvrdý alkohol. Beth aTrish střídavě špulily rty před jediným zrcadlem vsakristii, uhlazovaly si obočí azastrkávaly uvolněné vlasy. Nadšeně si něco vykládaly, ale Carrie to znělo jen jako bílý šum. Jako praskání statické elektřiny.

Trish na svatbu přiletěla ze studií. Byla milá aneškodná, tlustá atuctová. Beth byla hezká, ale nedůtklivá aráda tlachala očemkoli, aby udělala dojem na všechny, kdo byli vdoslechu. Dokonce se ijednou vyspala sženichem, než to mezi ním aCarrie začalo být vážné. Obě dívky pak musely jako pojídačky hříchů spolknout zatrpklost, aby si udržely přátelství. Ty tři se znaly už od školky, ale nebyly si tak blízké, jak by si někdo mohl myslet. Carrie vhloubi duše tajně doufala, že na svatbu vůbec nedorazí, ale… no, byly tady.

Sakristie byla malá apo několika hodinách přecházení sem atam, fintění azaplňování uzavřeného prostoru banálními drby se uCarrie začala projevovat klaustrofobie. Civění zokna na tmavomodrou oblohu ahustě porostlé zelené pole ji uklidňovalo azmírňovalo napětí. Všimla si, že se někde vdálce sbírají mraky, jeden vedle druhého jako zamlžené vrcholky hor…

Tmavomodrou? napadlo Carrie avyrušilo ji to zvnitřního přemítání. Že by teď byla obloha skutečně oodstín tmavší než před pouhými několika minutami?

Zavřela oči azamumlala nadávku. Modlila se, aby byl krásný den. Dokonalý den. Modlila se iza to, aby všechno proběhlo vpohodě, amožná iza trochu ticha, protože neustálá pozornost jejích společnic ji už začínala vyčerpávat. Její nadmíru šťouravá babička, ta nejhlasitější anejnáročnější osoba zjejich malé skupinky, naštěstí odešla zkontrolovat do sanktuária, jestli přípravy probíhají podle plánu. Carrie si představovala, že touhle dobou už drží pastora Willarda za loket aprochází sním jeho ohmatanou Knihu společných modliteb, aby ho utvrdila vodhodlání nevkládat do tradičního obřadního jazyka jakékoli moderní kudrlinky.

„Carrie, drahoušku.“ Matka. „Měla bys něco sníst.“

„Dala jsem si trošku vína ababička přinesla citronové sušenky. Měla jsem tři.“ Carrie si poklepala na břicho ve vyšívaných svatebních šatech. „Navíc jsem moc nervózní. Najím se až na hostině.“

„Jestli do té doby neomdlíš. Takový horký podzim, bože,“ odvětila matka aosušila si krk abradu kapesníčkem. „Děvčata, dojděte někam pro džbánek vody. Trochu ledového čaje.“ Dívky se zasmály aignorovaly ji.

Bylo teplo, zvlášť na tohle roční období, ale Carrie si říkala, že výstižnější by bylo slovo dusno. Do sakristie dali větrák, který rozháněl těžký vzduch prosycenývůní květin aspoň natolik, aby se jí zpórů neřinuly kapky potu. Její šaty měly sice dlouhé rukávy abyly až ke krku, ale paže iramena jí zakrývala jen lehoučká, poloprůhledná krajka, takže její opálená pokožka mohla dýchat. Anavzdory tomu, co řekla matce, nebyla nervózní ani trošku.

Možná cítila jisté obavy.

Parker byl dobrý chlap. Hezký. Jednoho dne bude řídit otcův (docela prosperující) mlýn, největší vgehennském okrese, takže je do budoucna finančně zajistí. Příčinou jejích obav nebyl budoucí manžel ani únavná matka, ale ten neodbytný, zatracený černý provázek, který jí škubal někde vzadu vhlavě. Ten černý provázek nosil mezi lidi montérky slaclem aznal všechny Carriiny nejniternější myšlenky. Její tajemství. Tenhle problém, který měřil přes metr osmdesát, měl modré oči avlasy barvy slámy.

Eli.

Při pomyšlení na něj se Carrie rozbušilo srdce. Sevřela ruku vpěst, zavřela oči aodříkala další modlitbu. Nelez mi dohlavy, říkala si, ikdyž věděla, jak marný takový příkaz je. Protože on tam už byl, plul si vní, vířil jejími myšlenkami akopal ji do srdce jako přízračná bytost, která nese vruce odřený kufr napěchovaný celoživotními vzpomínkami, převázaný právě tím černým provázkem.

Potom bez jejího souhlasu za ten černý provázek někdo zatáhl… akufr se vzpomínkami se rozevřel.

Před okolním světem se děti schovávaly pod baldachýnemlistí vtěžkém stínu stromů, které je obklopovaly. Ve slabinách oblohy se táhla hustá vrstva bouřkových mraků jako dým zhořícího domu. Vdálce duněly hromy.

„Bůh chce dovnitř.“

Carrie nad tím vtipem už posté protočila panenky. Připadalo jí, jako by ho slyšela už milionkrát.

„Tak ho pusť, ty trumbero,“ vyhrkla. Bosé nohy měla složené pod koleny ve slehlé vysoké trávě. Prostrčila prsty trhlinou všatech. Látku na kostnatém koleni si roztrhla ozlomenou větev, když lezla na moruši.

Eli ležel na zádech apohledem zkoumal větve klenoucí se vysoko nad hlavou. Na sobě měl montérky slaclem abílé triko nasáklé houževnatostí mladého chlapce. Nohy měl bosé stejně jako Carrie, paty zčernalé adrsné. Světlé vlasy měl kvůli horku anedávnému útoku vší zastřižené na kraťoučko, jemnou tvář zarudlou odcházejícím létem.

Vedle nich šuměl potůček, úzká stružka, která teď ožila jen díky tomu, že hodně pršelo. Potok propojoval Jacksonův rybník se státním parkem vzdáleným několik kilometrů. Když vněm voda dostatečně stoupla, byli tam pstruzi. Eliho otec ten potok přesměroval tak, aby fungoval jako dělítko mezi jejich dvěma poli, vedl ho hustým porostem lip, křovitých dubů acukrových javorů. Vznikl tím také prostor pro děti, přírodní hřiště se stromy, na které se dalo lézt, shlínou, do níž mohly vyhrabávat rýhy asázet semínka květin aobilí, se studeným potokem, zněhož mohly lovit hladké kamínky astřevle.

Na listí, které je obklopovalo achránilo, dopadal sťukáním déšť. Už podruhé zahřmělo, zvuk hromu se valil po rozpálené šedivé obloze odvýchodu na západ. Blesk uhodil daleko aCarrie neslyšela zahřmění, atak se rozhodla, že ještě chvíli zůstanou, než se vydají domů kúkolům do školy adomácím povinnostem. Plácla Eliho po koleni aon se na ni usmál.

„Co je?“

„Udělej něco.“

„Jako co?“

Carrie pokrčila rameny, poškrábala se za uchem arozhlédla se kolem, aby se něčím inspirovala. Zrak jí padl na vodu, potom se podívala na Eliho, který ji pozorně sledoval. Pokývla směrem kvodě aEli se trochu zašklebil apak upřel oči na potok.

Carrie čekala. Po několika vteřinách ucítila vzádech ostrý poryv větru avlistoví zaslechla šepot. Okolo holých nohou se jí jako had utvořený ze vzduchu obtočil chladný vánek aona fascinovaně pozorovala, jak voda vpotůčku začíná zuřivě bublat, pak se vtenkých sloupcích postupně zvedá nad hladinu avytváří pás vysoký až po její boky. Potom se všech šest vodních sloupců najednou uprostřed ohnulo, jako by se jí klaněli vodní vojáčci čekající na její rozkazy. Carrie se rozesmála. Další závany větru jí nadzdvihávaly vlasy anarážely jí vporyvech do tváře jako rozpouštějící se chomáčky vaty.

Eli se posadil avojáčci zvody se zhroutili azbyly znich jen chaotické pramínky, poryvy vánku ustaly aze vzduchu se vytratilo kouzlo. Eli se usmál, byl se sebou spokojený. Potěšilo ho, že jí udělal radost. Začala něco říkat, ale on zvedl ruku azarazil ji.

„Dívej se,“ řekl. Začal si osebe zlehka třít bříška palce aukazováčku aočima ten pohyb soustředěně sledoval. „Jenom se dívej,“ zopakoval.

„Vždyť já se dívám, bože,“ odsekla, ale navzdory tónu, který použila, ji to upoutalo. Tohle ještě neviděla.

Mezi konečky prstů stoupal Elimu tenoučký pramínek kouře. Vpříštím okamžiku vyskočila jiskra aozvalo se tiché zapraskání, jako by se ve stejnou chvíli rozpadlo milion částic kyslíku. Zpohybu jeho prstů vzešel žlutý proužek ohně arostl.

Zrudl, zesílil arozblikal se. Pomalu, jako by vypouštěl motýla, kterému nechce poškodit křídla, rozevřel Eli prsty anarovnal je. Natáhl ke Carrie dlaň; tančil na ní plamínek zvedající se zjeho kůže aodrážel se vjejích hnědých očích, tmavé zorničky se jí třepotaly oranžovým vnitřním světlem.

Bouřka tam venku mimo jejich úkryt sílila. Déšť teď do stromů bušil zuřivěji, bičoval akroutil listí, které jim sloužilo jako přístřešek. Pronikl ido jejich útočiště. Velké studené kapky posázely potok ďolíčky, lechtaly je na tvářích, vsakovaly se jim do vlasů.

„Eli…“ hlesla Carrie.

Zavrtěl hlavou asočima přimhouřenýma soustředěním pak pozvolna snížil ruku ke břehu potůčku. Přiblížil obličej kdlani, až byl jen pár centimetrů od plamene, ajemně foukl.

Oheň, teď už sytě rudý se žlutou čepičkou nahoře, hladce sklouzl zjeho ruky do potoka. Spočíval na hladině, pohupoval se atrhal sebou na místě tak, jak se pohybovala tekoucí voda. Plamínek poskakoval akymácel se, ale nezhasl.

„Jak to děláš?“ zašeptala ohromeně.

Eli plamínek sledoval, nespouštěl ze svého nového výtvoru oči. „Zvelké části to je vzduch,“ odpověděl.

Carrie si klekla na všechny čtyři auvelebila se vedle teplého těla svého kamaráda. Společně pozorovali plamínek na hladině, teď už skoro deset centimetrů vysoký aširoký jako palec. Carrie Elimu zlehka položila prsty na zápěstí.

„Eli,“ řekla potichu, „udělej to ještě jednou.“

Odvacet minut později už věděli, že je čas jít. Bouřka kolem nich zuřila abariérou zlistí se teď už snadno prodíral vítr idéšť. Vdálce se mihl blesk avzduch proťal zvuk jako prásknutí bičem. Blýskalo se čím dál blíž.

Stáli těsně vedle sebe. Nechtělo se jim odejít, ale věděli, že zůstat nemůžou. Potůček ujejich nohou si dál bezmyšlenkovitě razil svou cestu aotom, co po něm plulo, vůbec nevěděl.

Na hladině teď poblikávalo atančilo dvacet plamínků. Děti je pozorovaly jako uhranuté, jedno veuforickém úžasu, druhé shlubokým soustředěním. Světlo ateplo plamínků stačilo, aby jim zahřálo bosé nohy, ozářilo Eliho modrá kolena aCarriiny žluté šaty. Carrie si představovala, jak zvody vyskočí malé rybky apokusí se ohýnek sníst, místo toho je ale bude čekat jen horko abolest. Bylo to kruté, azároveň krásné.

„Už můžu?“ zeptal se Eli aCarrie cítila vjeho hlase napětí. Chvění, kterého si ve svém nadšení nevšimla. Podívala se mu do tváře. To, co považovala za kapky deště, byly ve skutečnosti krůpěje potu, jimiž měl poseté spánky, čelo itváře. Všedozeleném světle jejich zastíněného království vypadal bledý. Položila mu ruku na záda, jako by mu její podpora mohla dodat sílu.

„Můžeš, Eli,“ řekla. „Pusť to.“

Eli vydechl aCarrie súžasem smutně pozorovala, jak plamínky jeden po druhém kloužou do studeného proudu, který je zháší.

***

Parker si dopřál pořádný lok zlahve apodal ji zpátky bratrovi.

To bylo až moc, pomyslel si nepřítomně. Rozum se mu třepal jako závoj ve větru. Cítil, jak mu whisky stoupá do hlavy, azapřísahal se, že se znovu napije až po obřadu. Kluci začínali být na plech, ale to mu nevadilo. Ion by se zpíjel do němoty, kdyby mohl. To by mu ale neprošlo ani uCarrie, ani ujejí matky ababičky, které uměly, upřímně řečeno, pěkně prudit.

„Kluci, brzděte,“ nabádal je Parker vlažně. Uvažoval, jestli Brock provede nějakou pitomost, která mu zkazí svatbu. Už ho nachytal, jak močí do kytek, které měl pastor Willard na zemi ve své kanceláři, kde byli zavření, dokud nepřijdou hosté. Parker si říkal, že kytka je možná umělá, ale tu čím dál větší skvrnu na berberském koberci pod květináčem bude těžké vysvětlit. Brock byl mladší než on, ale byl to kus chlapa, bývalý útočník amerického fotbalu na celostátní úrovni, který dokázal zvednout na každé rameno balík sena adonést náklad, kam je potřeba, jako by to byla hračka. Parker už stokrát viděl, jak za mládím překypujících večerů dělá Brock pod světly či pod hvězdami totéž ischichotajícími se děvčaty, která kolem sebe kopou. Aještě ktomu měl Brock vsrdci ďábla, byl vznětlivější než kdokoli, koho Parker znal, akdyž měl upito, bylo nejlepší ho nekritizovat. SHenrym aTuckem to bylo snazší, ti se dali zvládnout líp. Nebyli ani chytří, ani hloupí, jenom znudění asnadšením se vždycky pustili do čehokoli, díky čemu byla každodenní realita jejich malého kousku placaté, kukuřičnými poli pokryté Iowy aspoň ošpetičku zajímavější.

Brock si zastrčil lahev do ohbí lokte apřitiskl ji khrudi jako kluzké miminko. „Žádný strachy, Parkere, my se před tvojí úplně první svatbou neožerem.“

Tuck se uchechtl aHenry vykročil ke dveřím, aby nakoukl do vstupní haly kostela. „Vypadá to, že se lidi začínaj sjíždět, Parkere. Nemáš je náhodou vítat, pozdravit se snima?“

„Ne,“ odpověděl Parker. Postavil se příliš rychle, anež získal stabilitu, chvilku bojoval snávalem opilecké závratě. „To vy, kluci. To vy dva máte stát udveří. Nepamatujete si, jak jsme to nacvičovali?“

Tuck vytáhl ze saka od obleku mátové bonbóny. Vzal si dva, řekl: „Na,“ apodal krabičku Henrymu, který udělal totéž. „Neboj, Parkere,“ řekl Tuck, vstal aoprášil si kalhoty. „To zvládnem levou zadní.“

„Díky.“

Mentolky zmizely vkapse aoba družbové odešli. Tuck už skoro zavíral dveře, když ještě strčil hlavu dovnitř, na tváři přihlouplý úsměv. „Stejně to tu smrdí chcankama.“

Dveře se zavřely aParker se zase posadil, aniž by věděl, proč vůbec předtím vstal. Brock nahlas začichal, pak se uchechtl. „Sakra, fakt že jo. Sorry, Parkere.“

Parker nad tím lhostejně mávl rukou. Zakručelo mu vžaludku avkrku cítil kyselou chuť. Vobleku mu bylo horko alímec ho dřel na krku. Vklimatizované místnosti to opravdu smrdělo akaždou vteřinou tam bylo větší teplo. Příliš mnoho těl.

„Vohul tu klimatizaci, jo?“ řekl. „Asežeň mi sklenici vody, prosím tě. Umírám tady.“

Brock přikývl apodal mu lahev, která byla na dotek nepříjemně teplá. Přešel ke klimatizaci anastavil nejnižší možnou teplotu. „Hned jsem zpátky. Vypij to auklidni se.“

Parker si pomyslel, že kdyby tu teplou whisky, kterou držel vruce, vypil, tak by rozhodně, stoprocentně, na beton vyhodil snídani do toho samého květináče, kam se před chvílí Brock vymočil. Přesto to svému mladšímu bratrovi asvědkovi vjedné osobě odkýval.

Brock odešel aParker byl konečně– díkybohu!– sám. Odložil lahev na pastorův mahagonový stůl asložil si obličej do zpocených dlaní. Zatřásl hlavou azasténal, cítil, jak se mu vnitřnostmi plíživě šíří pocit hnusu, jak mu ve střevech proplouvá kanálky černých pochybností.

„Parkere, Parkere… ty pitomče,“ pronesl tlumeně. Na tváři ucítil vlastní páchnoucí, horký dech, který ho štípal vnosních dírkách. Zápach byl tak silný, že tu myšlenku dokončil raději už jen vduchu:

Co si do prdele myslíš, že děláš?

Hosté začali přijíždět, Carrie slyšela zpřední části kostela víc avíc hlasů. Příchozí vítal pastor a– jestli neutekli do nějakého baru– také Parkerovi přátelé. Carrie doufala, že se ti idioti chovají slušně, apři pomyšlení, že bude až do konce života spřízněná stím šíleným neandertálcem Brockem, se otřásla. Větší než fyzické rozměry tohohle polodementa byly už jenom jeho hloupost aobscénnost. Dvakrát po Carrie vyjel… už potom, co se zasnoubila sjeho bratrem. Když se napil, stávala se zněj demoliční koule plná agrese, špatných způsobů aještě horších rozhodnutí. To ji neustále znepokojovalo amohla jen doufat, že až si Parkera vezme aon bude bydlet sní, ane se svým idiotským bratrem ajejich bezradnými rodiči, bude to lepší. Parker bude chytřejší. Zodpovědnější. Je to přece možné, nebo ne?

„Carrie, drahoušku, jak ti je?“

Otočila se na matku ausmála se. Zuby (nedávno vybělené) se jí blýskaly, hnědé oči měla smyslně ztmavené řasenkou alinkami, lesklé hnědé vlasy volně stažené dozadu čekaly na závoj. „Dobře, mami. Jenom… to víš, už bych to radši měla za sebou.“

„To je teda romantika,“ poznamenala Trish anacpala si mezi rtěnkou potřísněné zuby už asi tak miliontou citronovou sušenku. Carrie vyhodnotila, že by měla být vděčná, že kromě toho vyloženého sarkasmu Trish ještě neobrátila oči vsloup. „Přestaň, nebo puknu závistí.“

Já myslím, že ty pukneš zněčeho úplně jiného, tlusťoško, pomyslela si vduchu Carrie, ale okamžitě toho zalitovala. Začíná se chovat jako zatrpklá mrcha ato je jí teprve něco přes dvacet. Dělalo se jí špatně strachy ztoho, okolik horší člověk zní může být, až bude starší. Přinutila se na Trish usmát.

„Špatně jsem se vyjádřila,“ řekla. „Já jen že… víš… je to spousta stresu. Ale jsem šťastná. Anatěšená.“ Trish ale už byla okus dál, vrátila se ktalíři se sušenkami od babičky, aby posbírala drobečky.

Beth položila Carrie ruku na rameno. „Bude to úžasný, zlato,“ řekla. „Mám zvás dvou takovou radost. Prostě se soustřeď na to, jak úžasné to bude, být konečně vdaná!“ Beth postupně zvyšovala hlas, až nakonec to slovo na vézapištěla crescendem, aCarrie se snažila pocítit trochu nadšení, vydolovat ze sebe nějaké zapadlé vnitřní vzrušení, které by odpovídalo předpokládanému štěstí spojovanému se zmíněnou událostí.

Začala Beth něco odpovídat, ale vtu chvíli se Bethina radostná tvář zakabonila, její modré oči se přimhouřily azadívaly se někam přes Carriino rameno, ven zokna. Čelo jí zkrabatila vráska, jako by ji mezi oči zasáhla neviditelná dýka.

„To snad ne…“ řekla potichu, jako by si vzpomněla na něco, co ztratila vdětství.

Carrie zmizel úsměv ztváře aotočila se.

Za sluncem pokropenou kukuřicí se mihla vytáhlá postava, kterou by poznala kdekoli, iuprostřed nejčernější noci. Blonďaté vlasy měl učesané– to se stalo úplně poprvé– ana sobě měl hnědý třídílný oblek se vzorem rybí kosti, který mu byl zřejmě krátký, protože mu zněj vykukovaly kotníky izápěstí.

Nejspíš ten samý, co má už od střední… napadlo ji.

Apoprvé toho dne nebyl Carriin úsměv strojený.

Kolem popraskané silnice, která ukostela sloužila ijako malé parkoviště, stála vyrovnaná auta. Blízcí ivzdálení příbuzní mířili ke vchodu do kostela. Zvedl se lezavý podzimní vítr, atak si dámy držely klobouky amuži vrazili ruce hluboko do kapes svých nedělních obleků. Děti se smály apobíhaly kolem ve svých skromných parádních šatech, nadšené ztoho, že budou vkostele, ale nečeká je tam žádné kázání. Jako když jdou do školy na narozeninovou oslavu.

Hosté se vzástupu přesouvali do předsálí kostela, kde jim potřásali rukou Parkerovi přátelé, zjejichž dechu byla cítit směsice bourbonu amátových bonbónů. Henry aTuck si mohli ukroutit zápěstí arozpačitě se usmívali na postarší muže aženy, znichž většina je peskovala, když byli ještě děti.

Brock pár známým tvářím zamával, ale neprojevil žádnou snahu se zapojit. Stál jako obří bašta udveří do pastorovy kanceláře, za nimiž osamotě rozjímal jeho bratr. Když Brock sledoval, jak se předsálí plní hosty ajejich veselé klábosení zcela zaplňuje prostor mezi hlavami astropem nejapnými poznámkami anuceným usmiřováním, přehnaně nadšenými pozdravy na adresu těch, snimiž dotyční ztratili kontakt nebo jim na nich vhloubi duše ani za mák nezáleželo, rozzářily se jeho tupé oči jen jednou.

Když vešel Eli, šepot zesílil aoči pod klobouky zdobenými květinami apod napomádovanými přehazovačkami se stočily kněmu. Byl vyšší než většina ostatních ajeho úhledně učesané blonďaté vlasy vyčnívaly ztmavší palety hnědých ačerných odstínů nad temným mořem hlav jako zlaté klubko. Když si razil cestu davem, usmíval se azdravil ty, kteří kjeho svérázné osobě nechovali žádnou zášť aneposlouchali drby opodivné minulosti tohoto mladíka, jenž byl blízkým přítelem nevěsty.

Brockovy doširoka rozevřené hnědé oči opilecky zpozorněly asledovaly, jak Eli prochází davem. Zamračil se, zatnul čelisti apod masitými tvářemi zaskřípal zuby. Počkal, až pastor Willard spomocí těch dvou šašků Tucka aHenryho začne uvádět lidi na obřad do kaple, apak se smírným zakymácením odtlačil od stěny. Říhnul si aucítil vústech nakyslou chuť. Poklepal na placatku, kterou měl vkapse saka na posilnění ana kuráž. Měl hroznou chuť na další lok, ale zatím odolal avychutnával si to sladké očekávání, než nakrmí svého draka– toho tekutého ještěra se šupinami hnědými jako whisky, který mu leží stočený vútrobách ašeptá: Všechno bude dobré, Brocku, starý brachu. Jenom se mě drž adokážeme velké věci.

Veliké. Věci.

Brock si odfrkl avydal se krátkou chodbou, která vedla kpastorově kanceláři. Rovnou otevřel dveře.

Potřeboval staršímu bratrovi něco říct.

***

Carrie otevřela dveře na malou škvírku, jen co se tam vešlo jedno oko akousíček tváře slehkým nádechem růže. Prohlížela si obličeje hostů, znichž většinu okamžitě poznala, několik znich ale nikdy neviděla. Její matka sbabičkou byly schované ve stísněné místnosti kostelní školky, kde čekaly na první akordy hudby, které pro ně budou signálem, že přišel čas, aby byly svatební uličkou dovedeny na své místo. Carrie, Beth aTrish chtěly být pár minut samy (údajně proto, aby mohly vsoukromí probrat holčičí věci), než se napředpotopní toaletě, která byla společná pro sakristii iškolku, setkají soběma staršími ženami.

Skutečným důvodem ale bylo získat chvilku na to, aby si dívky mohly před obřadem osamotě připít, ato třemi minilahvičkami vodky, které měla Trish schované vkabelce.

„Tak jdeme na to, nebo co, zlato?“ zeptala se Beth za Carriinými zády. Odvíčkovanou lahvičku držela před sebou, jako by zní vypouštěla džina.

Vydrž, ty ochmelko, řekla si Carrie vduchu adál zběžně prohlížela dav lidí, znichž většina si právě hledala místo na sezení vodřených dřevěných lavicích– některé byly určené pro hosty od nevěsty, jiné od ženicha. Carrie pokračovala vhorečném prozkoumávání kaple, věděla, že čas se krátí…

Apak ho uviděla.

Vešel súsměvem, lehce se dotýkal ramene vdovy Brewerové, té dobrosrdečné staré paní, která je za horkých sobotních odpolední, když byli celí pokrytí špínou apotem ztoho, jak běhali po polích, lezli po stromech ahráli si vpotoce, krmila na své zadní verandě kousky koláče, sušenkami askvělou ledovou limonádou.

Carrie sledovala, jak staré paní pomohl usadit se vepředu na straně hostů od nevěsty. Zkoumala jeho obličej, hledala na něm známky bolesti či trápení, pátrala, jestli se za tím srdečným úsměvem neskrývá něco temného. Nakonec ho prozradily oči. Ty byly stále stejné, ať se usmíval, nebo hledal vlavicích vhodné místo. Carrie vnich viděla smutek, viděla vtěch očích, které znala lépe než své vlastní, prázdnotu. Moje modré oči.

Beth zezadu zašveholila ještě naléhavěji: „Carrie, už skoro nemáme čas.“

Carrie sklopila zrak avydechla. Zavřela dveře aotočila se, na tváři napjatý úsměv. „Jo, jasně. Takže…“

Natáhla ruku aTrish jí podala jednu lahvičku.

„Na Carrie,“ pronesla Trish důležitě, „ať je navěky šťastná.“ Tři dívky si přiťukly plastovými lahvičkami anapily se.

Carrie alkohol vypila na tři loky aspokojeně vydechla. Zírala na prázdnou lahvičku, jako by se vní ukrývalo nějaké kouzlo. „Ty kráso!“ řekla avšechny se zasmály.

Alkohol ji vbřiše příjemně pálil, trochu ji uvolnil. Rozhostil se vní hřejivý klid. Podívala se za své dvě kamarádky, ven zokna, které vedlo do polí. Zářijová obloha měla teď barvu sytě zeleného moře anad hektary kukuřice se sbíraly mraky jako inkoustem potřísněná vata. Stonky rostlin na sebe vzájemně narážely amírně se vlnily, jako by Carrie zdravily nebo se dožadovaly její pozornosti.

„Vypadá to na déšť,“ řekla Carrie tiše. Díky alkoholu se uvolnily řetězy, jimiž byly ke starému dřevěnému molu minulosti připoutané její vzpomínky. Takto osvobozené pak po rozbouřeném moři času dopluly až do její přítomnosti.

„Vypadá to na déšť,“ řekla.

„Myslíš?“ zasmál se.

Kolem nich padaly sohlušujícím rachotem proudy vody. Miliardy vertikálních přerušovaných čar morseovky opakovaně posílaly do země totéž slovo: ŽIVOT… ŽIVOT… ŽIVOT…

Ten opakovaný vzkaz jim zněl jako nepopsatelná radost, jako frenetický potlesk všech pozemských dětí. Bujarý hluk pádících kapek deště přerušovalo jen vzdálené dunění rozzuřené šelmy, jíž šlehaly zbřicha bílé rozeklané meče; boha, který zaplnil celou oblohu ajehož šlépějemi byly kontinenty.

Ve stěnách kůlny zely mezi prkny mezery, kterými dovnitř pronikaly poryvy ledového říjnového větru, ale díky střeše zvlnitého plechu jim aspoň nepršelo na hlavu. Běželi se sem schovat zWilsonovy silnice, po níž se vraceli zodpoledního filmu, který se jí líbil, ale on se uněj celou dobu cítil trapně. Výpravný milostný příběh. Když se na obloze začaly objevovat první blesky, vzali to úprkem přes políčko zralých dýní do oprýskané kůlny, jejíž dveře byly tak shnilé, že na nich nemohl být zámek, auvnitř níž ani nebylo nic, kvůli čemu by bylo potřeba ji zamykat.

Čekali, až liják trochu zeslábne, aminuty ubíhaly. Vypadalo to ale, že bouřka je silná ajen tak nepomine. Nekonečnou modrozelenou roletu nad horizontem neustále roztínaly blesky. Carrie si třela nahé paže, aby se zbavila husí kůže, aEli zatím seděl uvchodu do kůlny aupřeně pozoroval zvětšující se kaluže vblátivé půdě před jejich úkrytem.

„Asi bychom si měli připravit něco kvečeři,“ pronesla Carrie adoufala, že se tomu Eli zase zasměje. Zdálo se ale, že se duchem opět toulá někde daleko od ní, že zabloudil kživlům, ke svým hračkám, knimž ho vázalo zvláštní pouto. „Co třeba horká koupel? Kdybychom tu měli vanu, určitě bys něco dokázal zařídit.“

Ladně se vztyčil jako dlouhý stín sjemným nádechem nefritové oblohy.

Odkdy je takhle zatraceně vysoký? podivila se. Za ta léta se změnili oba, ale ikdyž život plynul, zůstali si blízcí po celou střední školu (závěrečné zkoušky na začátku léta už teď byly jen vzdálenou vzpomínkou). Nejlepší přátelé navždycky, pomyslela si. Snažila se přijít na to, jaké přesně emoce ji při tom pomyšlení zaplavují.

Navzdory tomu, jak velký teď Eli byl, ho Carrie pořád viděla jako malého chlapce, za jehož zády ve flanelové košili vždycky běhávala přes kukuřičná pole, jako bledého, hubeného bratra, jehož nikdy neměla akterý ji vždycky nechal vylézt ojednu větev výš jen proto, že ho bavilo, jakou ztoho měla škodolibou radost, který sní lehával pod půlnoční oblohou posetou hvězdami aneohrabaně ji držel za ruku, dokud ji nakonec neodtáhla ajeho napjatost se neproměnila ve skleslost.

Teď tenhle kluk, tenhle muž upřeně hleděl knebi.

Asi zkoumá oblaka, odhadovala Carrie. Nejspíš tam hledá svoji hlavu.

„Haló, Eli!“ vybafla na něj rozpustile azaklepala mu na široká záda. „Někdo tady ty vtipy dělat musí, víš?“

Strhnutím se otočil apodíval se na ni, jako by ho její přítomnost překvapila.

Carrie na něj vrhla jízlivý pohled říkající ano, já jsem tady adoprovodila ho gestem sdlaněmi otočenými vzhůru. Vůbec ji nenapadlo pomyslet na to, že její bavlněné šaty bez rukávů– narcisy na nebesky modrém podkladu–, které se jí lepí na mokrou kůži, by mohly Eliho provokovat, aby si ji představoval bez nich. Byl to přece Eli aona nedokázala pochopit, jak „je dva“ vnímá on, ikdyž se snažila jeho pocity co nejlépe odhadnout. Odmítala omlouvat nebo uznávat něco tak povrchního, zvlášť když oni jsou přece součástí něčeho mnohem hlubšího. Proč to on nechápe?

„Vtipná jako vždycky,“ řekl, ale jeho pohled sklouzl zCarrie do tmavého kouta kůlny. Poškrábal se ve kštici blonďatých vlasů. „Začíná být zima.“

„Jo, budu muset domů. Slíbila jsem mamce, že jí pomůžu vyzdobit dům,“ řekla Carrie apomocí rukou naznačila, jak si představuje halloweenské dekorace. „Můžeme udělat třeba kostry zpapíru, smějící se vydlabané dýně, nějaké pořádné pavučiny. To se bude dětem líbit, co myslíš?“

Eli přikývl. Jeho tvář vypadala na pozadí odpoledního deště jako černočerná skvrna. „Počítáš stím, že to je kvám domů tak asi… skoro kilometr?“

„No jo.“ Pokrčila rameny. „Už jsem stejně napůl zmrzlá, ta trocha deště navíc mě už nezabije. Vypadá to, že nemáme na vybranou, jestli tady teda nechceš spát.“

Eli znovu soustředěně přikývl aotočil se kotevřeným dveřím kůlny. Ruce měl svěšené podél boků, palce ze strany zastrčené za lacl od kalhot, ostatní prsty roztažené. Po chvíli přemýšlení, možná rozhodování nebo řešení obzvlášť složitého matematického problému, zvedl ruce do výšky prsou azačal je osebe třít, jako by chtěl vyválet kuličku ztěsta. Carrie cítila, jak vzduch jakoby ztvrdl, slyšela, že zvuk deště je teď tlumenější. Rozevřela doširoka čelisti, aby se zbavila náhlého tlaku na ušní bubínky.

Eli obrátil ruce dlaněmi vzhůru, jako by na nich nesl dva tácy utvořené ze vzduchu, avykročil směrem kvýchodu zkůlny. „Drž se umě, Carrie,“ řekl aznělo to, jako by ta slova vyslovil vtelefonní budce. Zřetelně azblízka.

Přitiskla se kněmu achytila se ho zezadu za košili. Držela se těsně uněho, ikdyž vyšli ven na mokrou zem, anavzdory všemu, co věděla ojeho schopnostech, se připravila na to, že jí na hlavu aramena začne padat ledový déšť.

Nezačal.

Eli pokračoval vchůzi apo chvíli zrychlil. Carrie sevřela jeho košili pevněji astále se držela tak blízko, jak to šlo, aniž by mu šlapala na paty, jako by nad nimi Eli držel deštník.

Když Carrie sladila rytmus své chůze stou jeho, pustila košili asklouzla mu rukou na holý loket, aby se ho přidržela. Pak se udiveně rozhlédla kolem. Sledovala, jak cákance deště stékají popovrchu něčeho, co si mohla pouze představovat jako jakousi bublinu, nějaké ochranné tetelení vzduchu, které kolem nich Eli vytvořil. Carrie pomalu natáhla ruku aprostrčila ji skrz neviditelný tekutý plát tvořený větrem adešťovou vodou. Odlaň se jí rozprskly kapky aona se udiveně zasmála. Po chvilce ruku zase stáhla do bezpečí jejich přístřeší apopoběhla, aby vrozmoklém terénu stačilaEliho dlouhým krokům.

Půl kilometru ušli beze slov. Carrie věděla, jak moc se Eli potřebuje soustředit, protože za ta léta už byla svědkem tisíců jeho pozoruhodných kouzel. Když konečně došli kjejímu domu, předešla ho astoupla si na první schod verandy zakryté plátěnou stříškou. Vytančila nahoru po dalších dvou schodech aotočila se kněmu, chtěla ho obejmout azasmát se tomu zázraku, který vytvořil.

Úsměv jí ale zamrzl na rtech.

Eli stál uspodního schodu, těsně pod okrajem stříšky, celý ohnutý. Dýchal chraptivě apřerývaně, vobličeji byl příšerně bledý. Třásl se, jako by ho spalovala horečka.

„Eli?“

Vzhlédl kní aona potlačila výkřik, který se jí dral do hrdla. Jeho pronikavé modré oči byly ty tam, důlky vyplňovalo jen zakalené bělmo, jako by byl slepý. Zobou nosních dírek mu crčela temná krev, ve dvou pramíncích stékala až khornímu rtu.

„Proboha, Eli!“ vykřikla abez přemýšlení si přitáhla jeho dlouhé, třesoucí se tělo ksobě aobjala ho. „Už to pusť, zlato,“ vzlykala na jeho hrudi, strachy na něj téměř křičela. „Prosím tě, pusť to už!“

Cítila, jak se mu pod její tváří zvedá azase klesá hruď. Bušení srdce se ustálilo azesláblo. Těžce vydechl. Ochranná vzduchová kapsa, která je obklopovala, se vypařila. Nevlídným zvukům zokolního světa už nic nebránilo, aby pronikly až knim. Carrie se do uší nahrnul vítr, ledový vzduch jí lačně chňapal po rukou inohou, za krkem se jí rozlil lezavý chlad, jako by jí tam sáhla nějaká přízračná ruka.

Eli padl celou váhou na ni aona ho tak tak zvládla položit na prkennou podlahu verandy. Hlavu aoči, ty jeho děsivě bílé oči, uložila pod přístřešek, třela mu tváře aodhrnula zpocené vlasy. Oči se mu schvěním zavřely aona mu položila ruku na čelo. Kůži měl horkou jako oheň. Carrie vytáhla zEliho kapsy na boku modrý kapesník– ten, co tam vždycky nosíval zastrčený– aotřela mu krev znosu aúst. Bez přemýšlení ho políbila na spánek, potom na tváře. Apak jen seděla ačekala.

„Eli?“ oslovila ho potichu.

Po chvíli se jeho tvář uvolnila, čelo přestalo být tak napjaté. Vrátila se mu trochu barva. Otevřel oči aCarrie se hrozně ulevilo, když viděla, že na ni hledí jasně modré oči ahluboko vnich se začíná objevovat třpyt. Krví potřísněné rty se zvlnily do úsměvu.

„Jsi vpořádku?“ zeptala se Carrie. Pořád ještě oněj měla strach azároveň se zlobila.

Eli přikývl, pak natáhl ruku, chytil ji za krkem ajemně si ji ksobě přitáhl.

Políbili se aona věděla, že ho nikdy nebude milovat.

Položila mu ruku na prsa aodtáhla se. „Vyděsil jsi mě ksmrti. Co se stalo?“

Eli se posadil apokrčil rameny. „Bylo to daleko,“ řekl, jako by to mělo něco vysvětlovat. Carrie si vduchu nadávala, že si ho po cestě víc nevšímala.

Eli se narovnal azády se opřel ooprýskaný bílý trám. Chvíli mlčky seděli, pozorovali déšť ato jim stačilo.

„Už bys měl jít,“ řekla Carrie konečně. Sledovala, jak voda zokapů stéká na záhony. Vzala ho za ruku astiskla ji. „Eli, už bys mě nikdy neměl líbat. Aspoň ne takhle.“ Upřeně ho pozorovala apátrala po tom, jak bude reagovat. Odměřeně, nebo možná zlostně.

Ale bylo to, jako by prostě zmizel, amísto, kde seděl, zelo prázdnotou.

Vyprostil svoji ruku zjejí apostavil se. Stoupl si do lijáku aokamžitě byl promočený. Zkoumal obzor.

„Ty si myslíš, že nevím, jak tě milovat,“ řekl tiše. Jeho hlas zněl vdrsném rytmu deště přerývaně. Carrie na to nic neřekla, nebyla si ani jistá, jestli ho slyšela správně. Eli se otočil apozoroval ji, na tváři tázavý výraz, pokřivený úsměv. „Nebo možná lásku vůbec nehledáš.“ Znovu se kní otočil zády. Tvář zvedl kobloze ašedivým oblakům, znichž se snášel déšť, jako by hledal něco, co ztratil. „Aspoň jsem zařídil, abys byla vsuchu,“ řekl. „Ato je asi všechno.“

Bez dalšího slova či pohledu vyrazil domů.

Carrie sledovala, jak odchází. Dívala se za ním, dokud zněj nebyla jenom deštěm rozmazaná modro-blonďatá šmouha na pozadí zelených jedlí vdálce. Pak zmizel uvnitř houštiny.

***

Eli si našel místo vzadní části kostela, vřadě, kde neseděl nikdo až na kysele se tvářící těhotnou ženu, kterou nepoznával, adrsně vyhlížejícího muže vobleku, ale bez kravaty. Usoudil, že to jsou asi vzdálení příbuzní, kteří se sem vlekli zfarmy vnějakém jiném státě, celou cestu do kostela voprýskané dodávce nadávali aještě se neusmířili po ranní hádce.

Někdo mu silně poklepal na rameno, akdyž se otočil, uviděl, jak na něj hledí Henry Munson, jeden zParkerových družbů (askrz naskrz idiot). Elimu se zdál trochu opilý. Na čele mu rašil pot aslizce, sodhalenými zuby se na něj usmíval.

„Zdar chlape, jak je?“ řekl Henry. Příliš široký úšklebek azapadlé oči mu dodávaly vzezření podvyživeného šakala.

Eli jen přikývl, ale neřekl nic. Henry mu položil ruku na rameno aočima těkal po místnosti, dokud se nakonec znovu poněkud nervózně nezadíval na Eliho. „Poslyš, chlape, nevěsta aženich si chtějí udělat před obřadem rychle pár fotek, dokud to jde. Jenom skámošema atak, chápeš. Myslí si, že pak už na to nebude čas kvůli, ehm, jiným povinnostem atak.“

Eli cítil, jak se mu zrychlil tep, ale přinutil se zůstat vklidu. Věděl, že tenhle den bude těžký, ale byl tu kvůli Carrie, bez ohledu na to, jak bolestné to pro něj samotného může být. „To zní skvěle, užijte si to,“ řekl. Nechtěl slyšet, co po něm bude Henry chtít. Popravdě tady vůbec nechtěl být. Začal pociťovat, jak se teplo zHenryho dlaně přitisknuté na jeho rameno šíří přes tenkou látku jeho obleku, apřemáhal se, aby ruku nesetřásl.

„No jo, ale Carrie chce na tom rychlým focení mít itebe, ty blbe,“ řekl Henry akonečně odtáhl ruku audělal krok dozadu, jako by chtěl Eliho odvést ssebou. „Tak pojď. Nemají moc času.“

Eli to chvilku zvažoval, chtělo se mu obrátit se kHenrymu zády, ignorovat samotnou žádost itoho slizkého křiváka, který ji přednesl. Chtěl to odmítnout, tak jako odmítal přijmout tu svatbu. Jako ona odmítla jeho. „Já ne…“ začal, ale pak se zarazil.

Povzdychl si, sklopil zrak do klína avelkýma rukama se opřel okolena. Obrátil je dlaněmi nahoru, aby prostudoval hluboké rýhy na nich, jako by vnich hledal odpověď. Najednou ho polila horká vlna studu, když si všiml, že mu rukávy hnědého saka končí vysoko nad zápěstím, že zlevé manžety visí roztřepená nitka aže pod sakem má špinavě bílou košili snevypratelnou inkoustovou skvrnou.

Do prdele, pomyslel si.

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ