Text copyright © 2024 by J. T. Geissinger, Inc.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Zdenka Lišková, 2025

Cover © Daniel Pocar, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-6528-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-6529-4 (mobi)

Obsah

I

II

III

Pro Jaye, který ví, jak mě najít ve tmě.

I

PEKLO

Cesta do ráje začíná v pekle.

~ Božská komedie

1

Když spouštějí rakev smým manželem do jámy vzemi, prší. Prší tak silně, jako by se samo nebe mělo roztrhnout vejpůl, přesně jako se roztrhlo moje srdce.

Stojím nehybně pod deštníkem spolu sostatními truchlícími aposlouchám kněze, jak drmolí cosi ovzkříšení aslávě, požehnání autrpení, vykoupení aposvátné boží lásce. Tolik slov, apřitom tak bezvýznamných.

Všechno ztratilo význam. Vhrudi mám díru ve tvaru Michaela ana ničem už nezáleží.

Proto se asi cítím tak otupěle. Jsem prázdná. Smutek mě rozmetal na kusy arozptýlil mé kosti do pouštní pustiny, kde se budou dalších tisíc let mlčky péct pod nemilosrdným sluncem.

Žena za mnou tiše pláče do kapesníku. Sharon? Karen? Michaelova kolegyně, kterou jsem potkala na jednom dávném univerzitním večírku. Na jednom ztěch příšerných svátečních pracovních večírků ve školní posluchárně, kde se pije levné víno zplastových kelímků alidi jen tak postávají avedou trapné řeči, dokud nejsou dost opilí na to, aby mohli říct, co si osobě doopravdy myslí.

Tahle Sharon, nebo Karen, co stojí za mnou, na tom večírku řekla Michaelovi, že je hajzl. Už si nepamatuju proč, ale nejspíš to bude důvod, proč teď brečí.

Když nám někdo umře, začneme počítat, kolikrát jsme toho člověka zklamali.

Kněz si naznačí na hrudi znamení kříže. Zavře bibli austoupí. Pomalu předstoupím, sehnu se, abych zhromady na straně nabrala hrst hlíny, apak ji hodím na zavřenou rakev.

Mokrá hrouda dopadne na šedé víko rakve avydá ošklivý dutý zvuk. Zní to jako bezcitné plesknutí konečnosti. Pak sklouzne azanechá za sebou hnědou šmouhu podobnou pozůstatku exkrementu.

Zničeho nic se roztřesu vzteky. Vústech ucítím pachuť popela ahořkosti.

Co je to vlastně za hloupý rituál? Proč to vůbec děláme? Mrtví nevidí, že je oplakáváme. Jsou přece mrtví.

Náhlý poryv studeného větru zachrastí listím na stromech. Otočím se aodcházím do deště. Ani se neohlédnu, když někdo tiše vzlykne moje jméno.

Potřebuju být se svým žalem sama. Nepatřím klidem, kteří se vyžívají vtruchlení. Zvlášť pokud se jedná omou vlastní tragédii.

Když otevřu vstupní dveře, chvíli mi trvá, než zaregistruju, že jsem doma. Na cestu ze hřbitova si nevzpomínám, ikdyž mě ta propast včase nepřekvapuje. Od té nehody se pohybuju jako vmlze. Jako by se můj mozek zahalil do hustých mraků.

Někde jsem četla, že smutek je víc než jen emoce. Je to ifyzický stav. Když člověk truchlí, uvolňují se do krve nejrůznější stresové hormony. Únava, nevolnost, bolesti hlavy, závratě, nechuť kjídlu, nespavost… Seznam vedlejších účinků je dlouhý.

Mám je všechny.

Zouvám si boty anechávám je pod konzolovým stolkem vpředsíni. Vlněný kabát přehodím přes opěradlo kuchyňské židle azamířím klednici. Otevřu ji, stoupnu si před ni azírám dovnitř. Déšť bubnuje do okenních tabulek ajá se snažím sama sebe přesvědčit, že mám hlad.

Nemám. Vím, že bych měla jíst, abych doplnila energii, ale nemám na nic chuť. Zaklapnu dveře apřimáčknu si prsty na pulzující spánky.

Zase mě bolí hlava. Tenhle týden už popáté.

Když se otočím, všimnu si, že na stole vedle mísy sovocem leží obálka. Osamocený bílý obdélník súhledným rukopisem arazítkem vpodobě červeného nápisu: LÁSKA.

Vím jistě, že tam nebyla, když jsem odcházela.

Nejdřív mě napadne, že třeba Fiona donesla poštu. Jenže pak si uvědomím, že chodí uklízet vpondělí. Dnes je neděle.

Tak jak se sem dostala?

Když přecházím ke stolu aberu dopis do ruky, zahřmí, až to zadrnčí voknech. Venku mezi stromy zasviští náhlý poryv větru. Hororovou atmosféru dokreslí zpáteční adresa.

Washingtonská státní věznice.

Zamračeně roztrhnu okraj obálky avytáhnu jediný list bílého nelinkovaného papíru. Rozložím ho ačtu nahlas.

„Budu čekat celou věčnost, když budu muset.“

To je vše. Kromě podpisu naškrábaného pod těmi slovy.

Dante.

Otočím list, ale na druhé straně nic není.

Na prchavý okamžik mě napadne, že to musí být dopis pro Michaela. Tuhle myšlenku ale zavrhnu, když si uvědomím, že je adresovaný mně. Na přední straně obálky je modrým inkoustem napsané moje jméno. Úhledným hůlkovým písmem. Tenhle Dante, ať už je to kdokoli, chtěl, abych dopis dostala já.

Ale proč?

Ana co čeká?

Rozrušeně poskládám dopis na třetiny, nacpu ho zpátky do obálky aodhodím ji na stůl. Ujistím se, že jsou všechny dveře aokna zamčené. Použiju závěsy ažaluzie, abych se oddělila od vlhkého šedivého odpoledne, naliju si sklenku vína apak se posadím ke kuchyňskému stolu aspodivnou předtuchou zírám na obálku.

Předtuchou, že se něco blíží.

Aať už je to cokoli, není to dobré.

~

Když ráno vylezu zpostele, hlava mě pořád bolí, avšak tísnivý pocit strachu je pryč. Venku je pořád šedivo asychravo, ale přestalo pršet. Aspoň prozatím. Ve Washingtonu je mokro azataženo po celý rok aleden bývá obzvlášť pochmurný.

Snažím se pracovat, ale vzdávám to už po hodině. Nedokážu se soustředit. Všechno, co nakreslím, vypadá depresivně. Dětská knížka, kterou ilustruju, je oplachém chlapci, který se spřátelí smluvícím králíkem, ale dnes můj králík vypadá, že by se radši předávkoval opiáty, než aby snědl chlapcem nabízenou mrkev.

Opouštím psací stůl avydávám se do kuchyně. První, co upoutá mou pozornost, je dopis na stole. Další věc, které si všimnu, je voda na podlaze.

Přes noc začalo zatékat trhlinou ve stropu. Přesněji řečeno dvěma.

Říkala jsem, ať radši koupíme něco novějšího.

Ale Michael nechtěl nový dům. Dával přednost těm starším s„duší“. Když jsme se před šesti lety stěhovali do tohoto viktoriánského domu ve stylu královny Anny, byli jsme novomanželé, kteří měli víc energie než peněz. Víkendy jsme trávili jako kutilové malováním atruhlařením, vytrháváním starých koberců azáplatováním děr ve stěnách.

Bavilo nás to asi tři měsíce. Pak to začalo být vyčerpávající. Nakonec se ztoho stal souboj vůlí. My proti domu, který se zdál být rozhodnutý zůstat ve stavu rozkladu bez ohledu na to, jak moc jsme se ho snažili rekonstruovat.

Vyměnili jsme prasklé vodovodní potrubí, avzápětí nám odešlo topení. Obměnili jsme prastaré kuchyňské spotřebiče, avzápětí se ve sklepě objevila toxická plíseň. Ocitli jsme se vnekonečném kolotoči oprav avýměn, který vyčerpával naše finance itrpělivost.

Michael chtěl letos vyměnit děravou střechu.

Někdy si říkám, co po sobě asi zanechám na seznamu úkolů já.

Ale pak se přinutím myslet na něco jiného, protože jsem už tak dost smutná.

Zgaráže donesu do kuchyně dva plastové kbelíky, postavím je na podlahu pod místa, kde kape ze stropu, avytáhnu mop. Trvá to skoro hodinu, než se mi podaří vysát všechnu vodu avytřít podlahu do sucha. Právě když končím, slyším, jak se otevírají azavírají vchodové dveře. Kouknu se na hodiny na mikrovlnné troubě.

Deset hodin. Přesně na čas.

Do kuchyně vchází moje hospodyně Fiona. Podívá se na mě, zruky jí vypadnou igelitové tašky súklidovými prostředky azúst se jí vydere hrůzostrašný výkřik.

Já ani nenadskočím, což svědčí otom, jak moc jsem vyčerpaná.

„Vážně vypadám tak hrozně? Připomeňte mi, abych se kvůli vám příští týden nalíčila.“

Těžce zadýchaná abílá vobličeji se opře rukou orám dveří audělá si znamení kříže na prsou. „Kristepane! Vy jste mě ale vyděsila!“

Zamračím se na ni. „Koho jste čekala? Santa Clause?“

Její uchechtnutí je drobné aslabé. Což se nedá říct oní.

Je to přitažlivá plnoštíhlá dáma skotského původu. Má jasně modré oči, růžové tváře astatné nohy. Ruce jí za léta práce při úklidu domů zarudly azdrsněly. Ačkoli jí nejspíš táhne na sedmdesát, hýří energií ženy opolovinu mladší.

Její pomoc súdržbou mé domácnosti je drahý luxus, ale dům se dvěma patry, téměř pěti sty metry čtverečními asnad milionem zákoutí, do nichž se práší, potřebuje neustálou péči.

Zavrtí hlavou azamává si rukou před obličejem. „Páni! Vy jste tu moji starou pumpu pěkně rozchodila, drahoušku!“ zasměje se. „Už je to nějaký pátek, co takhle šlapala.“

Pak zvážní apozorně si mě prohlédne, zkoumá mě, jako by mě neviděla sto let.

„Jak to zvládáte, Kaylo?“

Odvrátím pohled. Nemůžu lhát, když se dívám přímo do těch pronikavých modrých očí. „Jsem vpořádku. Snažím se pořád něco dělat.“

Zaváhá, jako by si nebyla jistá, co říct. Pak prudce vydechne audělá bezmocné gesto směrem koknu azamračenému výhledu na Pugetův záliv. „Je mi moc líto, co se stalo. Četla jsem otom ve zprávách. Takový šok. Můžu pro vás něco udělat?“

„Ne, ale děkuju.“ Odkašlu si. Nebreč. Nebreč. Seber se. „Takže, skuchyní se dneska zřejmě neobtěžujte. Seženu někoho, kdo se přijde podívat na ten průsak, ale mezitím nemá smysl tady uklízet, když sem stejně zase nateče. Moje pracovna se tenhle týden uklízet nemusí ataky…“

Sucpaným hrdlem polknu. „Taky možná vynechte Michaelovu kancelář. Myslím, že bych ji na chvíli ráda nechala tak, jak je.“

„Chápu,“ odtuší tiše. „Takže tu zůstanete?“

„Ano. Budu tady celý den.“

„Ne, myslela jsem, jestli tu budete pořád bydlet?“

Vjejím tónu je něco zvláštního, kontext, který nechápu, ale pak mi to dojde. Neví, na čem je ohledně jejího zaměstnání.

„Jo takhle. Teď bych to tady nedokázala prodat. Na tak zásadní rozhodnutí je ještě moc brzy. Možná za rok nebo za dva, až si to trochu sedne. Já nevím. Upřímně řečeno, žiju teď ze dne na den.“

Přikývne. Chvíli stojíme vtrapném tichu, dokud neukáže přes rameno.

„Tak já se dám do práce.“

„Dobře. Děkuju.“

Zvedne tašky zmísta, kde je upustila na zem, achystá se kodchodu. Náhle se však otočí avyhrkne: „Budu se za vás modlit, drahá.“

Neobtěžuju se namítnout, že nemusí plýtvat dechem.

Vím, že jsem ztracený případ, že mi žádné modlitby ve vesmíru nepomohou, ale to neznamená, že kvůli tomu musím být hrubá. Prostě se kousnu do rtu, přikývnu aspolknu slzy.

Když odejde, můj pohled se stočí kdopisu na stole.

Nedokázala bych říct, co mě ktomu přimělo, ale než se naděju, sedám si kpsaní odpovědi. Načmárám ji na zadní stranu dopisu, který mi poslal Dante.

Na co čekáš?

Odesílám ho dřív, než ztratím odvahu. Trvá týden, než mi přijde odpověď, aje ještě kratší než ta moje. Vlastně jsou to pouhá dvě slova.

Na tebe.

Vpravém dolním rohu papíru je narezlá šmouha něčeho zaschlého, co vypadá jako krev.

2

Dopis ukládám do zásuvky se spodním prádlem anechávám ho tam, rozhodnutá na něj zapomenout. Kdyby přišel další, možná bych zavolala tomu milému detektivovi, který mě po té nehodě vyslýchal, azeptala bych se ho, co si otom myslí. Možná bych ho požádala, aby si na toho Danteho posvítil apokusil se oněm něco zjistit.

Teď mám totiž jiné starosti.

Kromě novinky vpodobě zatékání střechou se dům rozhodl, že má problémy selektřinou.

Lustr vjídelně bliká. Když stisknu vypínač vložnici, slyším, jak to praská asrší. Čas od času zazvoní zvonek udveří, ikdyž tam nikdo není.

Zkoušela jsem volat třem různým místním pokrývačům, ale nikdo znich se mi neozval zpátky. Takže teď čekám na údržbáře, nějakého Eda. Na jeho vizitku jsem narazila na dně šuplíku skuchyňskými krámy, když jsem hledala propisku.

Nevím proč, ale očekávám staršího muže spleší apivním břichem, který má kolem boků zavěšený pásek snářadím. Místo toho na mě po otevření vchodových dveří kouká usměvavý štíhlý mladík sdlouhými hnědými vlasy, které mu drží zobličeje kožená splétaná čelenka. Na sobě má tričko sJohnem Lennonem, vybledlé zvonové džíny asandály avjedné ruce drží rezavou kovovou krabici snářadím.

Je zněj cítit tráva.

„Ahoj, ty jsi Kayla?“

„To budu já.“

Súsměvem natáhne ruku. „Já jsem Eddie.“

Oplatím mu úsměv apodáme si ruce. Vypadá mile aneškodně, což jsou dvě věci, které ocením na každém muži, jehož pouštím do svého domu, když jsem sama.

„Pojď dál. Provedu tě tu.“

Následuje mě do kuchyně atrousí poznámky, jak je podle něj ten dům vážně super.

„Je super, ale každým dnem se rozpadá oněco víc.“ Ukážu na dvě hnědé okrouhlé skvrny, které vytvořila voda prosakující stropem kuchyně.

„Jo, tyhle starý baráky vyžadujou hodně péče.“ Zakloní hlavu azadívá se na fleky. „Zvlášť když je tu taková vlhkost. Máš problémy splísní?“

„Už ne. To jsme vyřešili před pár lety. Teď začalo zatékat střechou azlobí elektřina.“ Podávám mu přehled toho, co se dělo se světly azvonkem. „Navíc cítím, jako by se něco pálilo, když pustím sušičku. Atelevize se občas sama vypne. Jo, anedávno mi doslova vybouchlo pár žárovek.“

Náhlý studený průvan mi zvedne chloupky na rukou avzadu na krku apo páteři mi přeběhne mráz. Zimomřivě si třu husí kůži na pažích.

Měla bych ho požádat, aby se podíval na těsnění kolem oken, když už je tady. Ale jedno po druhém. „Ukážu ti, kde je rozvaděč.“

Eddie mě následuje do technické místnosti vzadní části domu vedle garáže. Je tam pračka asušička askříňky se směsicí domácích potřeb. Eddie postaví krabici snářadím na podlahu, otevře kovová dvířka elektrického rozvaděče azběžně prohlédne jednotlivé jističe.

„Nejdřív zkontroluju, jestli máš správně nastavenou hodnotu hlavního jističe. Pak se kouknu, jestli se někde neporušila izolace. Klidně ji mohla poškodit vlhkost nebo je zpuchřelá– to by mohlo dělat problémy. Pak se juknu na všechny zásuvky, jestli nejsou vypálený. Kde je elektroměr?“

„Hned za garážovými vraty.“

Přikývne. „Jasný. Na ten se taky podívám. Bude mi trvat asi hodinu, než to všechno projdu, apak ti dám odhad, kolik by dělala oprava. Souhlas?“

„To zní skvěle, díky. Do podkroví se dostaneš vpatře přes šatnu vhlavní ložnici. Žebřík je vgaráži.“

„Super.“

„Kdybys něco potřeboval, ozvi se. Budu tady.“

„Spolehni se.“

Nechám to na něm azamířím do své pracovny. Chvíli se mi daří pracovat, ale pak mě začne bolet hlava. Je to tupé pulzování kolem spánků atlak za očima tak silný, až ztoho slzím. Se zataženými žaluziemi azhasnutým světlem ležím na malé pohovce, dokud se ve dveřích neobjeví Eddie se svou krabicí na nářadí.

„Jé, promiň. Nevěděl jsem, že spíš. Jenom jsem tady chtěl zkontrolovat zásuvky.“

Lehce dezorientovaná se posadím. „Já nespala. Jenom jsem odpočívala. Strašně mě bolí hlava.“

Chápavě přikývne. „Míval jsem šílený migrény.“

Míval, minulý čas. Ucítím podivný záchvěv naděje. „Co ti pomohlo? Nic ztoho, co beru, mi nezabírá.“

„Budeš se smát. Nevadí, když rozsvítím?“

„Klidně. Asmát se nebudu, slibuju. Na to jsem moc zoufalá.“

Když Eddie stiskne vypínač amístnost zaplaví světlo, trhnu sebou. Pokusím se vstát, ale zjistím, že se mi hrozně motá hlava. Tak klesnu zpátky na pohovku, zavřu oči aopatrně si sevřu kořen nosu.

Kdy jsem naposledy jedla? Nevzpomínám si.

Eddie se loudá kolem ahledá zásuvky. Je tak štíhlý apohybuje se tak tiše. Znám kočky, které dokážou udělat větší hluk.

„Jakmile jsem začal chodit na terapii, bolesti hlavy zmizely. Puf, člověče. Prostě se vypařily. Ukázalo se, že jsem vsobě dusil spoustu emocí.“

Otevřu oči azjistím, že se krčí pod mým stolem smalým měřákem vruce. Strčí ho do zásuvky, chvíli čeká, než odečte hodnotu zdispleje. Pak vstane apřejde kdalší zásuvce, kde celý proces zopakuje.

„Říká se tomu psychosomatická nemoc. Jsi nemocná jenom vhlavě. Tak může být stres toxický. Hustý, co?“

„Hustý,“ souhlasím apřemýšlím, jestli žije vjedné ztěch komunit nebo družstev. Taková společenství existují po celém Washingtonu ivokolí Seattlu. Jedná se oskupiny, jejichž filozofie sahá až do svobodomyslných šedesátých let, vnichž lidi sdílejí bydlení azdroje avyhýbají se moderním věcem, jako jsou mobily ageneticky modifikované potraviny.

Já jsem příliš uzavřená na to, abych žila tak spjatě slidmi, snimiž nemám sex, ale nikoho za to neodsuzuju.

Postaví se aotočí se na mě. „Můžu ti říct, kjakýmu doktorovi chodím, jestli chceš. Pokud si tedy nemyslíš, že pro tebe stres není problém.“

„Počítá se ztráta manžela jako stres?“

Nevím, proč jsem to řekla. Nebo proč jsem to řekla tak kousavě. Obvykle nechodím se srdcem na dlani, ani nejsem sarkastická, jako byl Michael. Depresivní nebo morbidní věci řešil černým humorem, který někdy působil necitlivě, ale já věděla, že je to jen mechanismus, jak se stím vyrovnat. Ve skutečnosti byl jako plyšák.

Eddie na mě zmateně zírá. „Ty jsi ho ztratila?“

Nikdo přece nemůže být tak hloupý. „Zemřel.“

Teď se zarazí. „Jo tak. Upřímnou soustrast.“

„Děkuju.“

„Ato se stalo teď někdy?“

„Na Silvestra.“

„Do prdele! To je teprve pár týdnů!“

Už bych měla přestat mluvit. Každé slovo, které vypustím zúst, vyvede chudáka Eddieho zmíry oněco víc.

Vždycky jsem měla problém spřehnaným soucítěním sostatními lidmi, což je jeden zdůvodů, proč se spíš straním společnosti. Emoce druhých navršené na moje vlastní dokážou působit tíživě.

„To ano. Každopádně…“ Tentokrát se mi podaří vstát avyhnout se Eddieho pohledu, když řeknu: „… jaký je verdikt?“

Během jeho odmlky vnímám, jak si mě prohlíží. Posuzuje ztuhlost mého těla apředstíranou bezstarostnost vhlase. Možná je ion empatický, protože se nade mnou slituje azmění téma.

„No, ten průsak střechou je problém. Teče to krovem uvěžičky, což znamená, že bude potřeba nejen vyměnit šindele, ale ilatě, aby se ta netěsnost opravila. Stěmi štíty, věžičkou astrmým sklonem střechy to bohužel bude pořádná fuška. Určitě si na to budeš muset pozvat odborníka.“

To mě moc nepotěší. Vždycky, když se do toho vloží odborník, cena vyletí vzhůru. „Než jsem objevila tebe, zkoušela jsem obvolat tři různé pokrývače, ale nikoho jsem nesehnala.“

Zasměje se azavrtí hlavou. „Jo, nevím proč, ale pokrývači jsou notoricky nespolehliví. Klidně bych ti někoho dohodil, ale neznám nikoho, komu bych takovou práci svěřil.“

„Jasně. Ale itak díky. Budu to zkoušet dál. Doufala jsem, že se vyhnu obvolávání firem ze Seattlu, protože jsou strašně drahý, ale asi budu muset.“

Po chvilce tiše dodá: „Kdybys chtěla, můžu se pak podívat na nabídku, kterou dostaneš. Víš, aby tě neoškubali.“

Protože jsem na to sama. Protože nemám chlapa, který by za mě vyjednával.

Protože někdo vmém postavení– truchlící, dezorientovaný, zoufalý– je snadným terčem podvodníků.

Když se usměje, vím, že se mnou nechce flirtovat. Je to jen skutečně milý chlapík, který se snaží pomoci někomu, na kom vidí, že je vnouzi.

Kéž by se celý svět skládal ztak laskavých lidí.

„To je od tebe moc milé, Eddie. Ale já to zvládnu. Pocházím zdlouhého rodu drsných holek zJersey.“

Jeho úsměv se mění vsmích. Má křivý přední zub, což je zvláštně roztomilé. „Jednu takovou jsem kdysi znal. Měla jen metr padesát, ale děsila mě ksmrti.“

Usměju se na něj. „Imalí draci dokážou chrlit oheň.“

„To je pravda.“

„Tak co ty rozvody? Je to špatný, viď?“

Pokrčí rameny. „Ne. Všechno vpořádku.“

Nevěřícně na něj zírám. „Jak to myslíš, všechno vpořádku?“

„Tím myslím, že jsem nenašel problém. Napětí nekolísá, jističe se nevypínají, izolace je neporušená, poruchy obloukem nula, nic tu nehřeje, zásuvky jsou funkční asvorky čistý…“ Znovu pokrčí rameny. „Všechno jako zučebnice.“

„To bude nějaký omyl. Aco ta blikající světla?“

„Třeba je problém vmístní distribuční síti. Možná by ses měla zeptat sousedů, jestli nemají podobnou zkušenost. Části sítě tady vokolí jsou starý přes sto let. Tak nebo tak, uvnitř domu problém není.“

„Aty vybuchující žárovky? To rozhodně není normální.“

„Je to častější, než by sis myslela. Buď nedal výrobce do patice dostatečnou izolaci, takže se přehřála, nebo byla mezi žárovkou aobjímkou netěsnost, která způsobila výboj. Prostě odteď už nekupuj levný žárovky ataky se ujisti, že je zašroubuješ opravdu pevně.“

Začínám být trochu podrážděná. Zkontroloval vůbec ty rozvody, nebo celou dobu kouřil na půdě trávu?

„Dobře, ale zvonek zvoní, ikdyž tam nikdo není. Aco ten zápach spáleniny, když pustím sušičku? Jak to chceš vysvětlit?“

Zaváhá. Vidím, jak pečlivě volí slova.

„Uvědomuješ si, že jsi byla vposlední době ve stresu, že jo? To stím tvým manželem atak,“ dodá honem.

Chvíli ho nechápu. Ale pak mi to dojde amusím se nadechnout, než promluvím, abych mu neutrhla hlavu. „Já nejsem blázen, Eddie. Ty problémy selektřinou jsem si nevymyslela.“

Pod mým drsným pohledem nejistě přenese váhu znohy na nohu. „Nechci tě shazovat. Ale říkám ti, že když jsem na tom byl špatně, zdálo se mi, že slyším šepoty avidím, jak se hýbou stíny.“

„Stalo se něco ztoho, když jsi byl pod vlivem omamných látek?“

Zatváří se útrpně, což považuju za souhlas.

Ať tak či onak, myslím, že náš obchodní vztah dospěl ke svému konci. Možná mi ten, kdo mi bude dělat střechu, doporučí elektrikáře, který nefetuje. „Tak jo. Díky, za kontrolu. Co ti dlužím?“

Zastrčí si malou zkoušečku do zadní kapsy riflí, sehne se kpodlaze pro krabici snářadím, pak se narovná azavrtí hlavou. „Nic.“

„Tak to ne. Za svůj čas bys měl dostat zaplaceno.“

Věnuje mi pokřivený úsměv apřehodí si dlouhé vlasy přes rameno.

„To je od tebe hezký, ale mám zásadu, že když nenajdu problém, návštěva je zdarma.“

Podezírám ho, že si tuhle zásadu právě vymyslel, protože mě lituje. „Určitě? Nechci tě zneužívat.“

„Ne, to je vpohodě. Ale kdyby někdo ztvých přátel potřeboval pomocníka…“

„Tak tě doporučím. Spolehni se. Díky, Eddie, opravdu si toho vážím.“

Vúsměvu po mně blýskne křivým zubem. „Tak já jdu. Dávej na sebe pozor, ano? Akdybys chtěla kontakt na mýho doktora, stačí zavolat. Je opravdu nejlepší.“

Přinutím se kúsměvu azalžu. „Dobře. Ještě jednou díky.“

„Ven trefím. Tak zatím.“

Aodejde. Když zaslechnu, jak se otevírají azavírají vchodové dveře, vyrazím za ním, abych se ujistila, že jsou zamčené. Pak si dojdu do kuchyně pro sklenici vody, ale zarazím se, když si všimnu obálky na stole.

Už zpoloviny místnosti vidím vrohu razítko LÁSKA aúhledný řádek smým jménem psaný modrým perem.

Vkrku mi uvázne dech arozbuší se mi srdce. Jindy pevné ruce se začnou třást.

Pak se všechna stropní světla vkuchyni rozzáří.

Sostrým bzučením zablikají azhasnou.

3

Milá Kaylo,

na můj poslední dopis jsi neodpověděla, což chápu, protože si myslíš, že jsme se nikdy nesetkali. Mýlíš se. Mohl bych tě nudit podrobnostmi, ale pro začátek mi věř, že tě znám. Ato ve všech ohledech, vjakých může jeden člověk znát druhého.

Vím, jak vypadáš, zníš, chutnáš avoníš.

Znám tvé temné isvětlé stránky.

Znám tvé sny, noční můry ivšechna tajemství, která jsi kdy skrývala. Všechny ty bezejmenné touhy, které jsi nikdy nepřiznala ani sama sobě. Znám podobu tvé duše.

Vím, že se ti při čtení mých slov třesou ruce asrdce ti tluče jako křídla kolibříka. Vím, že chceš ten dopis roztrhat, ataky vím, že to neuděláš.

Vím, že se tě potřebuju dotknout. Potřebuju slyšet tvůj hlas. To všechno pochopitelně nemůžu, protože jsem tady aty jsi tam, ale vzdálenost tu touhu nezmírní.

Pořád cítím chuť tvé kůže.

Dante

4

Stojím ukuchyňského okna sdopisem vruce avmatném odpoledním světle si ho čtu znovu. Pak znovu. Apak ještě jednou, protože je tak bizarní, že můj mozek odmítá přijít sjakýmkoli věrohodným vysvětlením.

Nejspíš proto, že žádné neexistuje.

Nad hlavou mi znovu zablikají světla aosvítí místnost.

Zvednu ruce avykřiknu ke stropu: „Kéž by se tohle stalo, když tu byl Velký Eddie, pan Všechno je fajn!“

Pak dopis složím, zasunu ho zpátky do obálky, vrátím ho na stůl analiju si sklenku červeného. Obrátím ji do sebe aimpulzivně se rozhodnu zkontrolovat, že je dům zabezpečený.

Chodím od místnosti kmístnosti akontroluju všechna okna idveře, dokud se nepřesvědčím, že je dobře zamčeno.

Když jsem hotová, usednu ke kuchyňskému stolu ahodím na papír seznam. Stejně se mi nejlíp přemýšlí stužkou vruce.

MOŽNÁ VYSVĚTLENÍ

Někdo si ztebe dělá prdel.

Okamžitě to škrtám, protože to je zjevný fakt. Otázkou je proč? Aproč právě teď?

Tenhle Dante si přečetl článek oté nehodě.

Cítí peníze.

Snaží se oblafnout osamělou vdovu.

Jakmile to dopíšu, mám pocit, že jsem na to kápla.

Je přece ve vězení. Aby se tam dostal, musel udělat něco špatného. Ten člověk oplývá něčím, co by se dalo zdvořile nazvat nízkou morálkou. Nejspíš se baví četbou novinových nekrologů arozesílá takové dopisy čerstvým vdovám po celém městě vnaději, že se některá znich chytí na návnadu aodepíše mu. On sní pak naváže vztah aukecá ji, aby mu poslala pořádný balík.

Ten dopis je ale moc podivný na to, aby byl takovou návnadou. Ataky moc konkrétní. Proč jednoduše nenapsal, že je osamělý chlap, který hledá kamarádku na dopisování? Proč píše, že pořád cítí chuť mé kůže?

Nebo že zná podobu mé duše?

Co to vůbec znamená? Co to všechno znamená?

„Nic,“ zamumlám azadívám se na obálku. „Je to podvod.“

Nijak se nezabývám záhadou, jak se dopis dostal na můj kuchyňský stůl, aniž bych otom něco věděla– už zase–, protože se tak trochu podezírám zdalších výpadků paměti. Je možné, že jsem ho přinesla ze schránky sama.

Trochu mě uklidňuje, že dopis od pana tajemného Danteho neměl žádný nepřátelský podtext. Všechna ta „já tě znám“ jsou sice strašidelná, ale aspoň mi nevyhrožuje.

Ikdyž předpokládám, že by ani nemohl. Někde jsem četla, že se vězeňská korespondence kontroluje. Asi by se dostal do problémů, kdyby se pokusil poslat poštou násilnou výhrůžku.

Ne že by měl důvod posílat výhrůžky. Michael neměl žádné nepřátele ajá taky ne. Jsme průměrný manželský pár ze střední třídy, oba přepracovaní aunavení, takže naše představa zábavy spočívá vtom, že se vpátek večer uvelebíme na pohovce apustíme si film.

Spočívala. Naše představa zábavy spočívala ve společném sledování filmu.

To už nikdy neuděláme.

Náhle sevřený hrudník mi znemožní dýchat. Vzávrati si opřu hlavu opředloktí aposlouchám, jak déšť ťuká do oken jako tisíce nehtů.

„Je to jen ubohej vězeň, co se snaží ulovit zranitelnou ženu,“ řeknu desce stolu.

Necítím se onic líp. Vlastně spíš hůř.

Co si ten chlap osobě myslí, že mi posílá takový blbosti?

Ať už je to kdokoli, zjevně má psychický problémy.

Prudce se narovnám. Možná jsem na to kápla. Možná se mě vůbec nesnaží ulovit.

Možná se ten záhadný Dante prostě jenom zbláznil.

Nejsem si jistá, co vnímám víc, jestli soucit, nebo strach. Především: pokud je ten chudák zavřený jenom proto, že má nějakou psychickou nemoc, která nebyla diagnostikována, měl by se opravdu léčit, ane být ve vězení.

Na druhou stranu mohl udělat něco, kvůli čemu se tam dostal. Co když to byl násilný čin?

Mohl by být nebezpečný.

Vyndávám dopis zobálky aznovu si ho čtu. Nějaký iracionální impuls mě přiměje zvednout si ho knosu apřičichnout.

Moje chřípí naplní slabý závan cedrového dřeva akouře. Aještě něčeho dalšího, zemitého, snáznakem vůně připomínající muže.

Nebo zvíře.

Ta myšlenka mě zneklidňuje. Rychle dopis složím, zasunu ho zpátky do obálky, odnesu ho nahoru do ložnice azastrčím až dozadu do zásuvky se spodním prádlem.

Pak se vrátím dolů, přihlásím se do počítače avyhledám si pokrývače ze Seattlu.

~

Když odva dny později zazvoní zvonek, zrovna jsem vprádelně askládám ručníky. Zamířím ke vchodovým dveřím amodlím se, aby tam tentokrát, až je otevřu, byl opravdový člověk.

Je tam.

Amá všechno, co milý ausměvavý Eddie neměl.

Jeho výška amohutnost nahánějí strach, stejně jako jeho kamenný výraz. Má tmavé vlasy, tmavé oči atmavý plnovous pokrývající ostře řezanou čelist. Na sobě má vybledlé džíny, ošoupané pracovní boty aloveckou zelenou košili svyhrnutými rukávy odhalujícími svalnatá potetovaná předloktí. Celkově vypadá, jako by se sem nějakým nedopatřením zatoulal zlesa poté, co si vněm postavil srub zkmenů stromů, které vlastnoručně pokácel sekerou.

Kmému velkému překvapení mi připadá sexy.

To překvapení spočívá vtom, že vůbec není můj typ. Líbí se mi uhlazené typy zWall Street. Muži stitulem nebo dvěma, vynikajícími hygienickými návyky asolidními znalostmi voblasti důchodového pojištění.

Tenhle chlápek vypadá jako zakladatel undergroundového klubu rváčů.

Stojí ve dveřích aupřeně na mě hledí, dokud se nezeptám: „Můžu vám nějak pomoct?“

„Aidan.“

Jakmile pochopím, že víc neřekne, usoudím, že hledá někoho jménem Aidan, okom si myslí, že vtomhle domě bydlí.

„Je mi líto, ale tady žádný Aidan není.“

Vjeho kamenném výrazu se mihne něco, co vypadá jako pohrdání. „Já jsem Aidan. Ze Střech Seattlu.“ Trhne palcem přes rameno aukáže na bílý pick-up na příjezdové cestě srudým nápisem stejného znění na boku korby.

Vrozpacích se zasměju. „Aha! Promiňte, myslela jsem, že přijedete až příští týden.“

„Uvolnilo se mi místo vkalendáři,“ objasní beze stopy vřelosti. „Tak jsem se zastavil. Jestli se to nehodí…“

„Ne, ne, hodí se to skvěle,“ přeruším ho aotevřu dveře oněco víc. „Prosím, pojďte dál.“

Překročí práh ahala se okamžitě zmenší. Zavřu za ním dveře amávnu rukou směrem ke kuchyni.

„Ukážu vám, kudy sem zatéká, jestli chcete začít tam?“

Odpoví prostým přikývnutím.

Cestou do kuchyně mám pocit, jako by mě pronásledoval vzteklý vlk. Vlastně ne vlk. Něco většího amnohem nebezpečnějšího. Možná gorila. Nebo lev.

„Tak, tudy ta voda prosakuje,“ řeknu aukážu na strop kuchyně. „Pozvala jsem si údržbáře, aby se podíval na rozvody elektřiny. Viděl istřechu aříkal něco otom, že je třeba vyříznout avyměnit krovy uvěžičky.“

Aidan se na strop ani nepodívá. Jeho chladný, pevný pohled zůstává upřený na mě.

„Nechala jste ty rozvody opravit?“

„Ne. Ne tak docela.“

„Tak ne, nebo ne tak docela?“

Neusměje se, když to říká. Vjeho tónu ani výrazu není ani náznak humoru.

Není vyloženě nepřátelský, jenom mám dojem, že by byl radši kdekoli jinde než tady.

Chvíli mi trvá, než odpovím, protože si nejsem jistá, jestli tohohle chlapa vůbec chci mít vdomě. Skaždou další vteřinou mi připadá čím dál víc otravný.

„Ten údržbář říkal, že nic nenašel, ale pořád stím jsou problémy.“

„Kouknu se na to,“ zavrčí.

„Vy umíte irozvody?“

Jeho tmavé oči se setkají smýma. „Já umím všechno,“ řekne nekompromisně, jako bych hluboce urazila jeho mužskou ješitnost. Jako by nemohl uvěřit, že jsem jen při pohledu na něj nepoznala, že je Ferda Mravenec.

Kéž by tady byl někdo další, koho bych se mohla zeptat, včem je Aidanův problém, ale protože jsem tu jenom já, budu na to muset přijít sama.

„Auměl byste taky působit jako člověk, který se dokáže aspoň občas chovat slušně? Čas od času se to hodí. Jako třeba právě teď.“

Obočí se mu stáhne až kočím. „Chcete opravit dům, nebo uspořádat čajový dýchánek, dámo?“

Jeho hrubý tón mi zvedne mandle. „Čajové dýchánky sneandertálci nepořádám. Aano, chtěla bych opravit dům, ale nebudu nikomu platit za hrubé chování. Akdyby vás to zajímalo, já jsem Kayla. Pokud jste si toho nevšiml, iženy jsou lidské bytosti. Takže, hodláte se chovat jako člověk, nebo jste na odchodu?“

Spolkne poznámku, kterou měl vzáloze, azamračí se na mě. Pak se podívá na skvrny na stropě apomalu vydechne.

„Pardon,“ řekne chraplavě. „Posledních pár týdnů nestálo za nic.“

Když polkne apřitom zatne sval včelisti, začnu si připadat jako blbka.

Je snadné zapomenout, že iostatní mají problémy, když jste zahleděni do svých vlastních.

„Jo, to chápu,“ podotknu tiše.

Podívá se na mě. Ale tak nějak ostražitě, jako by si nebyl jistý, jestli se mu chystám dát facku, nebo ne, což ve mně vyvolá ještě horší pocity.

„Poslyšte, co kdybychom začali ještě jednou?“ Zvednu ruku. „Těší mě, já jsem Kayla Reeceová.“

Podívá se na ni. Cosi podobného úsměvu mu zvedne koutky úst, ale zmizí to dřív, než se vnich stihne usídlit.

Vezme mě za ruku aformálně si se mnou potřese. „Těší mě, Kaylo Reeceová. Aidan Leighrite.“

Jeho ruka je obrovská, drsná ateplá. Tak působí celý, až na tu teplou část.

Súsměvem ho pustím. „Dobře. To bychom měli. Pomůžete mi prosím se střechou? Jsem zoufalá.“

Nakloní hlavu azamyšleně se na mě zadívá. „Takhle snadno se přenesete přes všechno?“

Hlavou mi bleskne obraz Michaelovy rakve, kterou pomalu spouštějí do země. Můj úsměv opadne ase staženým hrdlem ze sebe vymáčknu: „Ne.“

Aidan zaujatě přimhouří oči. Nedokážu jeho pronikavému pohledu čelit. Najednou potřebuju být sama. Ctím, jak se mi do očí derou horké slzy.

Ustoupím okrok, zkřížím ruce na prsou ařeknu: „Na střechu se dostanete ze šatny vhlavní ložnici. Nahoru, první dveře vpravo. Porozhlédněte se tam sám. Ateď mě prosím omluvte.“

Otočím se anechám ho stát uprostřed kuchyně.

Sotva se dostanu do své pracovny azavřu za sebou dveře, propuknu vpláč.

5

Milý Dante,

nemám žádné peníze, tak si vyber někoho jiného, jestli ti jde otohle. Vážně, jsem na mizině.

Kdo jsi? Co chceš? Proč jsi mě kontaktoval? Tvrdíš, že mě znáš, ale mýlíš se. Neznám nikoho tvého jména, natož někoho ve vězení.

Nesoudím tě, abys věděl. Ale ráda bych věděla, co jsi provedl, že ses tam dostal.

Anebo vlastně ne. Píšu ti jenom proto, abys věděl, že mě máš přestat kontaktovat. Pokud mi pošleš další dopis, předám ho svému známému detektivovi apak si to stebou vyříká on.

Spozdravem

Kayla

6

Chvíli mi trvá, než se vzpamatuju, opláchnu si obličej vodou zkoupelnového kohoutku aosuším si oči. Pak na obálku nalepím známku, zasunu dopis dovnitř, zalepím ji aodnesu do poštovní schránky.

Když se vrátím domů, nikde Aidana nevidím. Dojdu do prádelny, kde dokončím skládání ručníků. Následně se odeberu do kuchyně, vyliju vodu zplastových kbelíků do dřezu aznovu je postavím na podlahu do míst, kam zatéká. Pak zírám do lednice ahledám něco, co zcela jistě nesním, protože nemám chuť kjídlu.

Ta totiž umřela zároveň smým manželem. Stejně jako všechno ostatní.

Zaklapnu dveře lednice aspovzdechem si oně opřu čelo.

Takhle mě najde Aidan.

„Jste vpořádku?“

Ohlédnu se azjistím, že stojí ve dveřích kuchyně adívá se na mě svýrazem, který by se dal označit za znepokojení. Nebo zděšení, to nedokážu posoudit.

„Upřímně? Míň vnepořádku jsem snad nikdy nebyla.“ Zamračím se. „Počkat, nemám tam nějak moc záporů?“

„Na tom nesejde. Já to chápu. Nejste vpořádku.“

Jestli je stejný jako většina mužů, které znám, radši by si nalil do uší olovo, než aby poslouchal moje nářky, takže změním téma. „Jestli řeknete, že dokážete opravit tu střechu, hned se mi udělá líp.“

„Dokážu opravit tu střechu.“

„Ehm. Vážně?“

Jeho výraz se zatvrdí. Zase jsem urazila jeho ješitnost.

„Promiňte. Já jen, že se mi vposlední době nic moc nedaří, takže jsem šťastná, že to slyším.“

Zkoumá můj výraz. „Nevypadáte šťastně.“

„Ve skutečnosti nejsem šťastná. To byl jen slovní obrat.“

Mlčky se na sebe díváme, dokud neřekne: „Budete ještě otrochu míň šťastná, až vám řeknu, kolik to bude stát.“

„Mám si na to sednout?“

„Netuším. Omdlíváte často?“

Zvednu obočí. „Zeptala bych se, jestli si děláte legraci, ale došlo mi, že humor není vaše parketa.“

„Vůbec mě neznáte. Třeba jsem kpopukání.“

Zíráme na sebe. Ani jeden znás se neusměje. Akorát ta lebka vytetovaná na jeho krku vypadá, jako by se na mě šklebila.

„Jste kpopukání?“ zeptám se.

Aniž by zaváhal, odpoví: „Ne.“

Nemůžu si pomoct azasměju se. „Skvělý. Takže já nejsem šťastná avy nejste vtipný. Tenhle projekt se vyvíjí mimořádně dobře.“

„Až na to, že jsem vás právě rozesmál, takže možná jsem vtipný avy jste šťastná.“

Koukám na něj sprázdným výrazem, atak dodá: „Aspoň chvilku jste byla.“

Je to divný? Nedokážu říct, jestli je to divný, nebo ne. Spocitem trapnosti avrozpacích si odkašlu. „No. Tak díky za obšťastnění.“

„Rádo se stalo. Vypadá to na deset tisíc.“

Můj nebohý mozek tu náhlou změnu tématu chvíli zpracovává, než mi dojde, že mluví oceně, kterou si chce účtovat za opravu střechy. „Deset… tisíc?“

„Jo.“

„Dolarů?“

„Ne, mušlí. Samozřejmě dolarů.“

Udělám na něj obličej. „Ato jste před chvílí tvrdil, že nejste vtipný.“

„Sepíšu vám cenovou nabídku.“ Beze slova se otočí avyjde zdomu.

Netuším, jestli odchází apošle mi cenovou nabídku poštou, nebo co bude, ale on se vzápětí bez zaklepání vrací spapírovým blokem, sedá si ke kuchyňskému stolu aněco začne čmárat.

Je tak velký, že stůl ažidle najednou vypadají jako zmateřské školy.

Nakonec vytrhne papír zbloku apodá mi ho. Pozorně si ho prohlédnu. „Práce je za osm tisíc, ale materiál jen za dva?“ divím se.

Opře se azaloží si ruce na prsou. „Jestli chcete, přivezu vám všechen materiál amůžete si to udělat sama.“

Chytrák. „Já chci hlavně férovou cenu.“

„Tohle je férová cena.“

„Jak to, že je vaše práce tak drahá?“

„Jste snad odbornice na tvorbu cen ve stavebnictví?“

„Ne, ale poznám, když mě chce někdo oškubat.“ Mrsknu zápěstím, až papír zašustí. „Atohle je ten případ.“

Podívá se na můj snubní prsten. „Jestli mi nevěříte, zeptejte se svého manžela. Je to férová nabídka.“

Cítím, jak mi po krku pomalu stoupá horkost. Začíná mi bušit srdce. Aniž bych uhnula pohledem, odměřeným hlasem ho informuju: „Jsem naprosto schopná udělat si úsudek sama.“

Přimhouří oči. Ale ne jako by se zlobil, spíš jako by se mě snažil pochopit.

Pak se vkuchyni rozbliká světlo apřipomene mi, že tenhle neurvalý divoch je kromě zhuleného hipíka Eddieho jediný člověk, který se mi ozval, takže bych ho možná ještě neměla vykázat ven.

„To je.“

7

~

8

Sakra.

9

10

11

12

13

14

~

15

~

~

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36