Zdeněk Rotrekl

[Spisy 3]

Podezřelá krajina s anděly

K vydání připravila Jana Uhdeová

Ediční poznámku napsali Zdeněk Rotrekl a Jana Uhdeová

Obálku s použitím reprodukce obrazu Marca Chagalla Paris through the Window, 1913, a grafickou úpravu navrhl Boris Mysliveček

E-knihu připravil Vladimír Ludva

Vydalo roku 2025 nakladatelství ATLANTIS, spol. s r. o.,

Česká 15, 602 00 Brno

www.atlantis-brno.cz

První elektronické vydání

(elektronická verze 1. tištěného vydání, Atlantis 2003)

Vydání tištěné knihy se uskutečnilo za podpory Statutárního města Brna a Nadačního fondu Obce spisovatelů a ve spolupráci s Knihkupectvím Barvič a Novotný, spol. s r. o.

© Atlantis®, 2003

Editor © Jana Uhdeová, 2003

Commentary © Zdeněk Rotrekl, Jana Uhdeová, 2003

Cover picture © Adagp, Paris 2003 (Marc Chagall, Paris through the Window, 1913)

E-kniha a všechny její části jsou chráněny autorským právem.

Žádná část e-knihy nesmí být rozmnožována a rozšiřována bez předchozího písemného svolení nakladatelství.

ISBN 80-7108-240-6 (tištěné vydání)

ISBN 978-80-7108-402-0 (ePub)

Zpráva o pádu města

Od jihu postupoval hlouček vojáků v šedivých uniformách směrem k velkému městskému hřbitovu. Obloha svítila modří a jasem. Klid ničím neporušitelný ležel na nebi čistě průsvitném.

Od hřbitova se ozval třesk strojní pušky a tři první vojáci z útvaru, jemuž rozkázali dobýt město, padli, jeden naznak, druhý na tvář do prachu silnice znečištěné stádem koní. Ten, který měl oblečené kalhoty v barvě nepřítelově, se skulil do příkopu a chroptěl mezi kameny.

Ostatní skočili rychle k hřbitovní zdi a jali se ji přelézat. Za chvíli bylo slyšet hlasité chrčení. Vojáci vytáhli dýky a váleli se po hrobech. Mrtvoly padlých nechali ležet a postupovali dále.

Jeden s dlouhou pistolí pronásledoval nepřítele, který se ukryl ve staré hrobce a zatarasil ji náhrobními kameny. Tu jiný s rukávem od čerstvé krve vyňal dynamitovou nálož s doutnákem a zapálil ho.

Oba utíkali rychle pryč, majíce vytasené zbraně. Skrčili se u hustého cypřiše a sledovali situaci. Pojednou se ozval výbuch. Kruhem do výšky vyletěly kameny hřbitovního zdiva, větve okolních stromů, několik lebek, kusy uniformy a části zetlelých rakví s hlínou.

Blízko u cypřiše pleskl krvavý kus paže.

Zatím od silnice odbočil tank a jel přes zeď vyčistit hřbitov od zbytků nepřátelského odporu. Bořil se jednou stranou hluboko do hlíny a propadal se do starých hrobů. Motor hrčel, posádka na sebe křičela a gestikulovala.

Někdo seskočil z věže tanku na zem, ale propadl se po pás do čerstvého hrobu, z něhož hned vyrazil těžký, tmavomodrý zápach.

Hora kovu nedaleko se hlasitě smála a sunula se dál.

Několik jednotek dorazilo k prvním domům. Lidé zde shromáždění začali volat Sláva. Krejčí odběhl pro praporec a uvazoval ho na konec okapu visícího ze střechy.

Ze sklepa domu stojícího o samotě v polích se ozval výstřel a krejčí padl z prvního poschodí na kočárek se svým dítětem.

Shluklí vojáci se radili co počít.

Konečně jeden přivlekl plechovku s benzinem a obcházel dům. Druzí se rozhlédli a sňavše pušky vešli do stavení.

Tam byla před bombardováním ukryta žena mlynáře uprchlého z jihu země. Vojáci se jí chopili a trhali z ní šaty. Mlynářka křičela, ale byla už stará a brzo jen sípala. Když byl jeden vykonal, co chtěl, odešel prohlížet stavení.

V rohu za sudem se zkaženými okurkami nalezl sedmiletého synka mlynářčina, ležícího břichem na ocelové krabici.

Muž mrštil hochem do druhého kouta na svého přítele a ženu, neboť se chtěl dostat do krabice, domnívaje se, že jsou v ní šperky.

Východní část města byla již z polovice obsazena. Kolem tanků se shromáždil dav a zpíval národní hymnu. Sotva dozněla, vojáci se počali dožadovat vína a kořalky. Ježto jim nikdo nerozuměl, dali se sami na cestu do bytů občanů, v nichž bodly rozsekávali nábytek. Někteří měli pytle a cpali do nich látky připravené na výměnu za cukr a mouku. Tu na toho, který šel s benzinem zapálit sklep osamělého stavení a vrátil se, aby také něco získal, se pověsila žena v květovaných šatech a prosila ho s pláčem, aby je ušetřil. Byli vybombardovaní a teprve nedávno se sem nastěhovali k švagrovi.

Voják ji uchopil do náruče a nesl k pohovce, na níž ležel vlčák. Žena jako v omámení popadala hlasitě dech, blízka bezvědomí. Nebránila se. Zato vlčák shozený na zem mezi střepy vytlučeného okna přiskočil k muži a zakousl se mu plnými čelistmi do levého stehna. Avšak zdálo se, že muž to nezpozoroval.

Ulicí mezi mrtvolami, sutí zřícených domů a kusy nábytku chodili vojáci s pytli, jež házeli na nákladní auta, obklopeni dotírajícími lidmi, kteří jim chtěli vyrvat svůj majetek.

Východní silnicí postupovala stáda dobytka. Bučení krav se mísilo s výbuchy granátů, křikem týraných žen, pláčem mužů, kteří hleděli za auty, vzdáleným zpěvem hymny a řevem postupujících vojáků.

Z kanalizačního potrubí pálil do zmatku muž ze samopalu, nevšímaje si stáda, které se mu začalo valit přes hlavu.

Vojsko zpité vínem — prošlo právě vinorodými kraji — dosáhlo středu města. Rozbíjeli výkladní tabule pobité dřevem, vytahovali odtud dámské punčochy, bedny s léčivy, psací stroje a házeli vše na nákladní auta.

Místní občané, využivší nastalého bezvládí, se vrhli na ostatní obchody a tahali se o kusy oděvů. Bylo vidět, jak čtyři ženy, nedbajíce nebezpečí, jež jim hrozilo od střel, vlekly harmonium. Měly krky obalené strženými záclonami a mušelínem. Děti z této čtvrti se bavily zavěšováním vlajek a hrou kolem vojenských vozů. Vojáci se k nim s něhou schylovali a dávali jim na hlavu své čepice, do nichž drobotina zapadala až po uši.

U obchodníka s květinami věnčili občané vojáky a vynášeli jim cigarety. Za rohem hučivě hořícího domu stál skrčen nepřátelský voják s namířenou pancéřovou pěstí. Vystřelil na blížící se tank a snažil se rychle prchnout. Vzápětí ho však obstoupily ženy v uniformách, z nichž jedna, vytrhnuvši pistoli, ho začala bít pažbou do obličeje.

Muž křičel se vztyčenýma rukama, žena ho vlekla pustou ulicí až ke klášterní zdi, kde ho zastřelila ranou do zkrvavělé tváře.

Několik mladíků s větvičkami šeříku v rukou a s praporky na kabátech jásalo kolem ženy. Vyzdvihovali ji na ramena.

K polednímu bitva ustala. Půl města již bylo obsazeno, jižní část a východní.

Mrtvoly nepřátel v zelených uniformách ležely u roztržených pytlů s moukou a krupicí, tam, kde je zastihla smrt.

U pověstného městského baru nejnižší třídy ležely tři mrtvoly nedaleko rozbitého vozíku a koňské kůže. Týdny hladovějící obyvatelstvo řezalo z koně maso v pruzích. S hlavou roztříštěnou střepinou granátu, která měla jedno oko vypoulené a druhé vyhřezlé, si hrála holčička kadeřnice. V prachu a úlomcích betonu byla zřetelná cesta, kudy se ranění vlekli, snažíce se dostihnout městských lavic. Jednomu z nich se podařilo usednout, leč smrt ho zaskočila. Měl vyceněné zuby a zelenavě bledou tvář, pokrytou prachem a sedlou krví okolo hlubokých, rozchlípených ran. Jeho druhové leželi opodál, dotýkajíce se rty země. Byli okradeni o kabáty a neměli boty.

Dvě stařeny v šátcích přes uši se tahaly o hrnec, který ukradly ve zřícenině hlídané rozdrcenou mršinou psa. A jak se tahaly, jedna z nich, jdoucí pozpátku, zakopla o mrtvolu a padla napříč přes ni tváří do koňské kůže.

Do lesa za městem odcházela tříčlenná rodina rozhodnutá zemřít. Sotvaže otec s matkou a téměř dvacetiletou dcerou vkročili do přítmí porostů, dcera se dala do křiku a pláče, že nechce zemřít. Její bledou a jakoby několik dní nemytou matku vedl otec, jdoucí uprostřed. Na mýtince poblíž skácených borovic si sedli a vytáhli společně láhev rumu. Ženy dychtivě pily, muž poodešel stranou k borovému chrastí, čistil pistoli a vkládal do ní náboje.

Dcera se pustila do nového nářku a hledala v kožené tašce vínové barvy svou dětskou hračku. Rodina se objímala, plakala, říkali si na shledanou. Otec se pokřižoval a zvedl zbraň.

Když se obě těla přestala hýbat, muže přepadla hrůza. Zvedl se a utíkal houštinami, vyl jako raněné zvíře. Doběhl až k vojákům sedícím na kraji předměstí. Někteří hryzali volské kosti, jiní opile zpívali a močili do ohně. Jiní opět roztahovali a stahovali harmoniku.

Ulicí plnou dělových nábojnic a kulometných postavení se ozývalo sténání kobyly, jejíž hodina přišla právě teď. Ale byla vysílená včerejším dlouhým pochodem a vojáci byli rádi, mohli-li zachránit aspoň ji.

Hříbě sebou cukalo s rozevřeným břichem, majíc hlavu u zastřeleného člověka, k němuž se příkopem blížil syn zámečníka. Chtěl vstrčit ruku do kapsy mrtvého, leč tu hříbě sebou trhlo a vydalo tak zvláštní zvuk, že se poděšený syn zámečníkův dal na útěk.

Na pokraji západní čtvrti nutily stráže s napřaženými puškami obyvatele kopat zákopy a postavení pro minomety.

Po obědě počal boj znovu. Přední voje dosáhly veliké nemocniční budovy, vtrhly dovnitř a střílely přes postele nemocných pod záminkou, že hledají nepřítele. Pak vešli do jiných pavilonů. Byli to vojáci odpočatí, najezení a mírně opilí pálenkou.

Faráři, jemuž při bombardování železná tyč natrhla játra, vzali zlaté kapesní hodinky z nemocničního stolku. Farář, maje břicho ovázané a ztuhlé v sádře, chrčel a koulel očima.

Pak vtrhli do oddělení mezi šílené ženy, které nemohly být propuštěny. Byly to těžce nemocné případy. Všechny je uvítaly, skákaly kolem nich a samy si lehaly do ustlaných lůžek.

Ošetřovatelky však pojal děs. Jedna vyskočila z okna prvního poschodí na dlažbu a zůstala ležet s roztříštěnýma nohama. Jiná s přezdívkou Těžká Máry zápasila s dvěma muži, kteří ji nemohli přemoci. Byla to zdatná ošetřovatelka, uvyklá zápasu s šílenými. Konečně opilí a zuřiví krví, jíž měli pokryté ruce, vytáhli pistoli a stříleli ženu do stehen.

Na zahradách zakopávali rodiny mrtvé, prohledavše dobře kapsy i místa, kde bývají klenoty.

Vrabci cvrlikali a skákali po větvích tonoucích v záplavách sněhových květů.

Ustupující vyhazovali do povětří vojenské budovy a zapalovali domy. U kavárny Bellevue se jich vzdalo asi deset na milost a nemilost vítězům. Zajatí šli ulicemi a jeden stále opakoval Mama — tata. Nesl v ruce botu a polní rýček.

Celé město už obsadila záplava vojáků, tanků a munice, stáda koní a hovězího dobytka. Pluky se připravovaly na noc. Z bytů vytažené peřiny a perské koberce se stlaly také pod koně. Velitel armády dovolil drancování po dobu čtyřiadvaceti hodin.

Po třídě Ferdinandově, pak Masarykově, od nynějška třídě Vítězství běžela k pozdnímu večeru náhle zešílevší žena, kličkujíc mezi požáry a rozstřílenými vozy pouliční dráhy. Vyskakovala kolemjdoucím na záda a zpívala.

Mladá matka kráčela mezi stromy, z nichž čněly jen na konci větví roztřepené pahýly. Pod paží nesla zkrvácenou hlavičku svého dítěte. Pták podobný papouškovi poletoval nad nimi, sedaje střídavě na zem a na rameno matky.

Setmělo se už úplně. Hvězdy vyšly jako jasní, křišťáloví andělé a hleděly do vody požárních nádrží, z nichž však nikdo nehasil.

Netopýři v hejnech přilétali k ohňům, u nichž si vojáci opékali pochytané slepice. Postřelená kočka se vztekala v houští parku. Na druhém konci města nalévali muži do sklenic víno odebrané ze zásob poražených armád. Připíjeli si na osvobození. Střela zabloudivší sem otevřeným oknem rozbila číše a muži spěchali do sklepa.

V parcích a na náměstích plály ohně. Ulice zatarasily desítky obrovských tanků, stovky kolesek naložených trénem. Z města v zázemí se stalo město frontovní. Pluky se rozešly po příbytcích, chtějíce náramkové hodinky, cigarety, kořalku a ženy. Občané, zastrašení a dosud nechápající, prchli do krytů a sklepů. Nechali příbytky napospas.

Městem se rozléhalo volání o pomoc, které zůstalo bez povšimnutí.

Vyšel měsíc, kulatý a mrazivý, s tváří jako ve dnech zrození prvního člověka. Opilí chodili kolem obrněných vozů, močili do ohňů a snažili se mu prostřelit čelo.

Zář požárů malovala na nebi podivné znaky.

Protivazba

Vstoupil a zavolal. Z protějšího údolí se ozvala ozvěna. Ale ozvěna se opakovala několikrát, neboť údolí, na jehož dně jel modřínový vlak a táhla se silnice, bylo sevřeno ze všech stran. Borovice a duby. Vím to všechno, nebo se mně to zdá, nebo stín překračuje sebe sama a vchází do plného slunce?

Nějaké dětské prádélko po větvích, hlasy dětí, které nejsou, ale mohly být, dej s tím pokoj, chci jenom ležet v tomto starém lomu, však hlídač zatroubí před odstřelem.

To taky někdy letí vzduchem dětská ručička, slyšíš hlásek jako konipásek, někdo asi strašně po tobě touží, chtěl bys mu nějak pomoci, hrozně se snažíš, ale leží na tobě tíha, balvan a kláda jakési minulosti a řezaná sklíčka jakési budoucnosti, a než to všechno vzepřeš a roztlučeš holýma rukama, nic jiného nikdy nemáš, všechno zmizí, ručička je pryč, botička, co se nerada obouvá, je přejetá vlakem, kousek dál se pohřbívají vyhřezlé vnitřnosti a je tam u toho mrtvola koně. Nikdo neví, komu co patří, všechno se pohřbívá, všichni jsou hrobaři všeho a to je celá ta píseň.

Zavolal a ozvěna čtyřikrát mu to vrátila — já–já–já–já! Stará vesta, kam šlápneš, všude šlapeš kolem sebe a jsou to stejně pitomosti, cigarety Start, ne jiné, šíleně krásný barokní reliéf, který ti kdosi vtlačil docela dovnitř a prchnul, a ty si s ním dělej, co umíš.

Tak se stane, že z modřínu vyrůstá báseň, taková maličká, pěkná básnička, nic než pár větviček, vprostřed to drží, ale za ní se objeví grimasa jakéhosi chlapa, který kouká holce po kolenách a výš. Něco chce a zároveň nechce, už je noc a hvězdy dostaly amnestii a každá si fičí, kam chce, a pod kabátkem utíkáčkem má své vězeníčko.

Tak dobře. Já–já–já–já — ale to je právě k vzteku, pořád já, údolí ze všech stran a k čemu je to dobré, otesal sis to, narýsoval sis víceúhlý základ — říkáš — pár názorů nad hlavou, abys měl vlastní střechu, až to začne plivat na tebe, močit na tebe, menstruovat na tebe z klínů, a jdeš tím vším a každý zvrací na tebe, blábolí z opilosti, je to všechno nesmysl, ten bije ženu, protože mu zahýbá, ale pláče při tom, ale co je ti do toho, ovšem nakonec moc a všechno, jdeš, valíš si to, no, ovšem po třídě Vítězství, ty jsou všude, furt se vítězí, už není s kým, už se to popletlo, jdeš a sundal sis kravatu, sako, všechno zbytečné, jako zátěž, abys plul a neklesl, jsi nahý, docela nahý, je ti líto toho všeho, proč? k čemu? občas pláčeš a je to docela jako modlitba.

Taky si pod šatičkama opatruješ své vězeníčko, dělá ti radost těch pár klíčů, které máš, chodíš si kolem vězeníčka a tuhle si otevřeš dveře, tamhle si otevřeš dveře, vylezeš úplně v kombiné, hnědá ňadérka s hroty od sebe, ale octla ses ve větším, pár holek na tobě visí a v rohu je krbový komín, oblý a tvrdý, roste vzhůru skrz střechu a pořád a kolem toho se tancuje mamba, nějací černoši a to všechno očekává zázrak.

Já ti povím — chodit s klíči kolem sebe, občas si je popleteš, občas nějaký ztratíš a už nikdy nenajdeš a vtom ti zasvítí nad hlavou leknín s růžovým kalichem, a to je naděje. A ten leknín roste z toho zápachu kolem, věř tomu, mám svůj čich a každá věc, každá myšlenka, každý člověk má svůj zápach, také jsem kdysi hledal vůni hyacinty, sedralo to prsty i s kostí, nohy to spálilo, když jsem šlápl při jednom náletu na žhavý ingot a táhl svou kůži na trh, mám to zajízvené, ale nevěřím tomu, protože občas pod kůží to bublá, jako by se všechny rány chtěly otevřít, a ten leknín roste taky z toho, z těch strupů na ranách a taky z těch mršin a zetlelých těl a je ho jen někdy třeba podržet za stonek, a v tom to taky vězí.

A mrtví, kteří umřeli už dávno, chodí kolem toho a klepou ti na čelo. Tak — tak — sedíš na barokním šupláčku a všechno kolem tebe vzlyká, všechno vzpíná ruce, pláče a nevnímá, jenom ty údery ran. A já stojím, bojím se pohnout, protože každý pohyb by mohl být úderem pěstí, a je mně líto všeho.

Básnička — víš — taky roste z lítosti, no jasně, z mnoha věcí, ale hlavně z lítosti. Z lítosti nad modrým ptáčkem té touhy být lepším, který leží u modřínu a hýbe s ním už jenom červ. Ale on ožije a vzlétne i s tím červem a nadýchne se azuru, i červ zmodrá a dostane křidélka a všechno bude na křídlech, i my budeme na křídlech a modrý balonek nás potáhne, až nebudeme moci.

To máš tak, hlína nevytáhne nic, ale modř vytáhne všechno a padne na údolí, kam křičíme jako pominutí — já–já–já–já, že nikdo už neví, co je hlas a co ozvěna, co vzdech člověka a co vzdech zvířete, co pláč stromu a co pláč duše, která se svíjí v těch výkalech a zápachu, v tom tření po putykách a náměstích, v tramvajích a vůbec, která je už pitomá z toho nikotinu a aut, speciálních chlastů a televize, z drog a ze všeho, že by se určitě zabila, kdyby mohla. Ale ona nemůže a v tom to taky vězí!

Včera jsem šel kolem, povídám, kamaráde, všechno špatně, ležel jsem v tom lomu, naslouchal vrstvám a hlídač nezatroubil před odstřelem. Kluk do toho řekl: „Ručička se dívá, jestli prší.“ Pršelo, ale těch očí kolem a v každém slza, vstali jsme, šli na kopec a pořád šli, já kluka za ruku, on: „Tatínku, kam jdeme?“, ale já mlčel jako pařez, polovičku všeho jsem si stejně nechal pro sebe, mám takový šuplík v rodné Estremaduře a tam to házím, však se to bude ještě potřebovat, a šli jsme a šli, kopec už nebyl kopcem, já koukám, vedu kluka, ale kluk, potvůrka, miláček, vede tatínka, moc modrých balonků tam bylo, moc křidýlek a Ježíšků takových modrých a básničky tam rostly, víš, z takových křišťálů a ani ses nepořezal, to bylo divné, a slzy byly úplně dole, nic jsi už neviděl,

neviděl jsi —

zapomněl jsi —

neviděl jsi —

zapomněl jsi —

ZPRÁVA O POHŘBU MÝDLA A KOSTNÍ MOUČKY, sdělená účastníky většinou mrtvými, ale i těmi, kteří zemříti nemohou ani v zapomnění lidském, rabínem doplněná.

Vstal rabín a řekl v ranní modlitbě:

Elohaj,

Bože můj,

zdržuj jazyk můj od zlého

a rety mé od mluvení lstivého.

Vůči těm, kteří mně zlořečí,

nechť má duše jest klidnou

a duše má jako prach pokorná

ke všem buď.

Pomodliv se modlitbu ranní, viděl nedaleko města Lvova sedmero Židů, kteří vytahovali své mrtvé ze země. I ty, kteří byli již dlouho v zemi, roznášeni hnitím v hlíně okolní. Vyzvedl pak mladý Žid vlastníma rukama tělo své matky zpod příkrovu vápna a aj, maso tlící padalo z kostí jejích skrze jeho prsty.

I plakal mladý Žid.

A zanedlouho i jeho jiných sedmero ze země vytahovalo. Mrak na obloze jevil se podpopelný.

A ze spaloven spalujících živé nedaleko, jejichž kouř potáhl zemi jako bouřný mrak hněvu a lítosti, vyváželi v autech nákladních popel z těl Židů, sypali jej do bažin, močálů a úvozů, vyrovnávajíce cesty a maříce práci bahna.

Ale ty mrtvé, kteří zemřeli ne tak dávno, sedmero Židů ze země vytahovalo, neb páni jejich přišli ve své mysli na zajímavé zužitkování mrtvých, byť v rozkladu. I kladli je na rošt zhotovený způsobou primitivní a přisunuvše nádoby velké, emailové vespod, sádlo z těl mrtvých jímali.

Jímajíce sádlo a veškeren tuk morku mrtvých, vyráběli z něho přísadami a moderní, důmyslnou a nejvýše vědeckou, a tedy prý slavnou technologií mýdlo. Dodnes jsou slyšeni hlasové, že věda a technologie oslaví člověka, povýšíc jej. Proklejte hlasy tyto.

A kosti vysušené žárem a zbavené tuku jakéhokoliv drtili v přístrojích mlecích a moučku kostní, o níž věda praví, že je nejlepší na hnojení polí, vyráběli.

Ptáci pěnice létali kolem a ze zobáčků svých vydávali skřípot a plazové zemní se skryli v děrách a nevylézali po sedmkrát sedm dnů. A psi zalezli do bud nepřijímajíce potravu po sedmkrát sedm dní a vyli k nebi skutečnost tuto. Motýli v těch dnech přestali poletovat vzduchem, sedli pod list pokrytý vně i uvnitř popílkem těl pálených a raději zemřeli, neb uschla jejich křídla žalem. Červi pak odmítli práci a nalezše koryto příhodné, odebrali se jím na opačnou stranu.

Člověk však z lidí dále vyráběl mýdlo a kostní moučku na hnojení polí.

Ale vstal posléze anděl a sedmkrát křiknul do tváře Hospodina i zlekali se kůrové archandělští nad opovážlivostí touto, avšak Hospodin pravil okem rozevřeným jediné:

Vidím a soudím.

Pád pak vladařů byl hrozný. Po opadnutí moci vladařů přikázal vrchní rabín toto:

Seberte bedny s mýdlem

a pytle s moučkou kostní

židovskou

a připravte sem.

A modlili se poté, po opadnutí moci vladařů, zástupové takto:

Hacur tomim poolau

kichol derochov mišpot

el emuno — —,

což zní po způsobu naší řeči:

Dokonalé je, co Všemohoucí činí,

neboť cesty jeho jsou spravedlivé.

Je Bůh věrnosti a při něm

není nepravosti.

Konal totiž rabín obřad, pohřbívaje mýdlo a moučku kostní do hrobů předem připravených. Bylo pak hrobů těchto napříč i podél země tolik, že země nestačila. Vzavše tedy rýče a motyky, kopali v blankytu a mezi nebem a zemí pohřbívali zbylé mýdlo. Brzo seznali, že země ani nebe nepostačí k pohřbení beden s mýdlem a moučkou kostní. Vzali tedy kámen od země ke slunci se tyčící a napsali na něj dvě písmena:

P    T 

což značí:

Po tamun

to jest:

Zde leží.

A doprostřed kamene vyryli pět písmen těchto:

T    N    C    B    H

jichž výklad zní:

Tihije    Nišmosau    Ceruró    Biceraur    Hachajim!

V jazyku Scriptora tedy toto:

Nechť je duše jeho spojena s dušemi věčně žijících.

A následovalo jméno a jméno otce:

Člověk, Syn Abraháma, Izáka a Jákoba.

I potáhlo se nebe mrakem a déšť slzel sedmkrát sedm tisíc dnův a nocí bez přestání.

Vyšla zvěř, jež jediná je lítostivá, a pravila:

Ó, Pane, co je člověk, že ho vzpomínáš?

Adonoj, mo odom vatedoehu?

A řekli plazové, vylezše z děr:

Po sedmkrát sedm tisíc dnův nezemře jediný člověk

a pohřben nebude, dokud toto neodčiní.

Vyšli andělé a řekli:

Pravdivá je řeč tato. I člověk, který se zrodil, byť o tomto neslyšel, v životě nezemře od této chvíle po sedmkrát sedm tisíc dnův, dokud neodčiní, co se stalo. Neboť všichni jedno jsou a jeden odpovídá za všechny a všichni odpovídají, byť za jediného.

Chvalme Pána!

Ediční poznámka

Do svazku Podezřelá krajina s anděly [Spisy 3], nazvaného podle zkráceného titulu jedné prózy, uspořádal autor svou dosavadní tvorbu prozaickou a dramatickou.

Oddíl I] SAD A MENŠÍ PRÓZY shrnuje patnáct próz a básní v próze z let 1943–1988, z nichž osm vyšlo knižně ve svazku Sad a menší prózy (Brno, Rozrazil Moravské nakladatelství 1991), jedna ve sborníku Básníkův skrytý čas (Brno, Rozrazil 1990), ostatní vycházejí knižně poprvé.

Oddíl II] KNIHA APOKRYFŮ, KOUZEL A ZAŘÍKÁVÁNÍ tvoří soubor devatenácti básní v próze z roku 1970. Kniha apokryfů, kouzel a zaříkávání vyšla ve svazku Básně & prózy (Mnichov, Opus bonum 1985), v Československu byla jako celek publikována jen v samizdatu.

Oddíl III] ROZHLASOVÉ HRY obsahuje čtyři rozhlasové hry z let 1968–1973; zveřejněna byla pouze hra Popis pohřbívání mýdla a kostní moučky: v květnu 1993 ji vysílal ČRo 3 — stanice Vltava, v roce 1997 vyšla jako 21. svazek edice TVARy. Knižně vycházejí všechny čtyři hry poprvé.

Pořadí textů v oddílech I] a III] je chronologické.

Výchozím textem pro Spisy 3 byly většinou autorovy strojopisy. JaU postupovala stejně jako u Spisů 1: u každého textu, který autor určil jako výchozí, provedla kolaci s jinými relevantními prameny, které s autorem vybrali, tj. s jinými strojopisy, samizdatovými a knižními vydáními, příp. časopiseckými otisky. Zjištěné textové rozdíly autor přehlédl a rozhodl o konečném znění. Kromě toho učinil autor množství textových změn, drobných škrtů a úprav v členění odstavců. Při ediční přípravě JaU respektovala specifika jednotlivých textů; navrhla některé úpravy v pravopise, v interpunkci a v grafickém členění, většinu úprav autor přijal.

Pro přehlednost odlišujeme v poznámce polotučným písmem názvy autorových textů (u textů bez názvu incipity, uvedené v hranaté závorce), názvy knižních i samizdatových vydání a názvy oddílů ze Spisů.

Roky uváděné v závorce u jednotlivých textů jsou roky jejich vzniku, případně léta, kdy se autor k práci na textu vrátil.

[Když jsem tedy konečně a nemoha za to] (1970)

Tento básnický text, jakož i reprodukci Ulricha von Lichtenstein z Manneského rukopisu otištěnou na s. 6, vydal autor v bibliofilii o osmi stranách k 1. říjnu 1970. Na s. 2, 4, 6 a 7 této bibliofilie jsou čtyři barevné reprodukce autorových oblíbených minnesängrů, Heinricha von Veldeke, Walthera von der Vogelweide, Ulricha von Lichtenstein a Hartmana von Auen, převzaté z knihy „Robert Koenig: Deutsche Litteraturgeschichte. Erster Band. Fünfundzwanzigste Auflage. Jubiläums-Ausgabe. Bielefeld und Leipzig, Verlag von Velhagen & Klasing 1896“. Na s. 3 bibliofilie je otištěn text [Když jsem tedy konečně a nemoha za to], na s. 5 je vytištěno: „Sidonius Ignatius Venceslaus Rotrekl děkuje svým přátelům a známým za vzpomínku a přání k 1. říjnu 1970“, a na s. 7: „toto poděkování / přátelům a známým / básníka zdeňka rotrekla / u příležitosti jeho padesátin / za použití iluminací, jimiž je představen / urozený pán / her heinrich von veldig / her walther von der vogelweide / her úlrich von liechtenstein / her hartman von owe / vytiskl l. p. 1970 / logos brno“.

I] SAD A MENŠÍ PRÓZY (1943–1988)

Prozaickými texty se autor zabýval jen příležitostně. Teprve od roku 1980 se začal věnovat delším povídkovým tématům (nikoli už pouze básním v próze), a to hlavně v samizdatovém měsíčníku Obsah.

V roce 1984 se rozhodl sebrat všechny své dostupné prozaické texty do jednoho strojopisu; ten pak pod názvem Sad a menší prózy vyšel v roce 1985 (na titulním listě je vročení 1984) v brněnské samizdatové řadě Milana Jelínka (93 s.) a v roce 1985 v Edici Petlice (sv. 315, 100 s.). Obě tato samizdatová vydání obsahují tytéž prózy: Sad (1943), Zpráva o pádu města (Popis) (1946), Očekávání v divadle (1963), Modrá krychle omývaná podzimem (1973), Nezvyklý způsob pravdy (1974) a Okno — la fenêtre (1980).

Autor rovněž uvažoval o knižním vydání svých próz v zahraničí. Svědčí o tom následující dopisy Josefa Škvoreckého, které se k autorovi dostaly ilegální cestou (druhý dopis byl adresován Antonínu Kratochvilovi do Mnichova):

12. dubna 1986

Milý pane Rotrekl,

přečetl jsem Vaši sbírku povídek Sad a menší prózy, a chtěli bychom ji vydat. Kniha je to opravdu nádherná, už dávno jsem nečetl nic tak krásně napsaného. Je ovšem také tzv. čtenářsky náročná, ale věřím, že v exilu najde dost čtenářů i přesto. Osobně mám dojem, že by možná bylo lépe vydat ji v původním složení, tj. Sad — Zpráva o pádu města — Očekávání v divadle — Modrá krychle omývaná podzimem — Nezvyklý způsob pravdy — Okno – la fenêtre. Ta poslední povídka mi totiž připadá jako ideální zakončení, je velice silná, velice krásná. Ale nechám to samozřejmě na Vás: jestli chcete, zařadíme i obě povídky z „Dodatku“, tj. Podezřelá krajina... (za Nezvyklý způsob pravdy) a Le fleuve — řeka nakonec. V tom případě ale potřebuju vročení obou těchto dodatečných textů, protože u všech ostatních povídek je uveden rok vzniku.

Doufám, že Vás tenhle dopis najde, a že budete s vydáním u nás souhlasit.

Srdečně Váš

Josef Š.

Milý Toníku,

už dlouho jsme si nepsali, a já bych teď potřeboval, kdybys mohl ten dopis nahoře dopravit — anebo aspoň jeho obsah sdělit — Zdeňku Rotreklovi. Posílám jej ještě jedním kanálem, ale nevím, zda ten ještě funguje.

A k Tobě bych měl prosbu: byl bys ochoten napsat ke sbírce předmluvu? Bylo by to potřebí, protože Rotrekl je nezvyklý, originální autor, a málokdo ho zná, což ovšem není jeho vina.

Napiš, prosím, na adresu, na které budu do 15. června tr.

Tvůj vždy

Josef

98 East Pleasant Street

Amherst, MA 01002

U. S. A.

K vydání autorových próz v nakladatelství Sixty-Eight Publishers manželů Škvoreckých nedošlo.

Zřejmě z roku 1987 pochází strojopisný svazek formátu A4 Menší prózy a básně v próze. III (b. m. n. d., 193 s.), svázaný v modrých deskách se stříbrnou ražbou na přední desce i na hřbetě: Z. Rotrekl: Menší prózy a básně v próze. III. Obsahuje Knihu apokryfů, kouzel a zaříkávání, Popis pohřbívání mýdla a kostní moučky a oddíl Sad a menší prózy, který tvoří prózy Sad, Zpráva o pádu města (Popis), Očekávání v divadle, Modrá krychle omývaná podzimem, Nezvyklý způsob pravdy, Podezřelá krajina s anděly v určité době po Adamovi, Okno — la fenêtre a Le fleuve — řeka. V závěrečné dvoustránkové Poznámce, podepsané „Z. R.“ a datované „Brno, únor 1987“, autor mj. píše: „Asi v roce 1984 na mne naléhali přátelé, abych sebral své dřívější prózy do jednotné sbírky, což mně činilo přirozeně nesmírné potíže. Nevím, popravdě řečeno, co všechno jsem kdy napsal, a dodnes porůznu nalézám verše i prózy, o kterých nevím, kdy jsem je napsal a že jsem je napsal.“ Autor se domnívá, že tento svazek existuje v jediném exempláři, který pro něj svázal některý ze spřátelených knihařů. Nasvědčuje tomu fakt, že ve svazku jsou svázány papíry různého druhu, opsané na různých strojích a že svazek je ostránkován ručně — autorovou rukou — v pravém horním rohu. V databázi knihovny Libri prohibiti není svazek evidován, podle všeho jde tedy o jediný exemplář.

V roce 1991 vyšla autorovi kniha Sad a menší prózy (Brno, Rozrazil Moravské nakladatelství 1991, 94 s.), která obsahovala prózy Sad, Zpráva o pádu města (Popis), Očekávání v divadle, Modrá krychle omývaná podzimem, Nezvyklý způsob pravdy, Podezřelá krajina s anděly v určité době po Adamovi, Okno — la fenêtre a Le fleuve — řeka. Knihu provázejí fotografie Petra Barana, doslov „Lyrické prózy Zdeňka Rotrekla“ napsal Karel Komárek.

Kromě osmi próz, které vyšly v nakladatelství Rozrazil, zařadil autor do Spisů 3 ještě sedm dalších próz, celkem tedy Spisy 3 obsahují patnáct prozaických textů:

Obsah

U textů bez názvu uvádíme místo názvu incipit v hranaté závorce.

[Když jsem tedy konečně a nemoha za to]

I] SAD A MENŠÍ PRÓZY (1943–1988)

Sad

Zpráva o pádu města

Návrat

Očekávání v divadle

Protivazba

Modrá krychle omývaná podzimem

Nezvyklý způsob pravdy

Podezřelá krajina s anděly v určité době po Adamovi

Okno — la fenêtre

Dopis

Le fleuve — řeka

Pražské setkání

Cesta do Fanuel

Stoleté stromořadí lip

Přemítání

II] KNIHA APOKRYFŮ, KOUZEL A ZAŘÍKÁVÁNÍ (1970)

[KOUZLA, KTERÁ SE PŘIKAZUJÍ ŘÍKAT]

[STRUČNÉ SDĚLENÍ POVĚSTI]

[O TOM, JAK NEZKUŠENÍ Z KOLOFÓNU ZACHÁZELI SE SVOU PAMĚTÍ]

[CO VYROZUMĚL BÁSNÍK]

[MORALIT TRÉ BAROKNÍCH O MUŽÍCH]

[ZPRÁVA O PŘÍHODĚ V MĚSTĚ UR]

[O TOM, KTERAK MILOVAT NEPŘÁTELE NEJENOM V NOCI FILIPOJAKUBSKÉ]

[VYLÍČENÍ ZPŮSOBU, JAK HOVOŘIT S ANDĚLEM]

[ZPRÁVA O POHŘBU MÝDLA A KOSTNÍ MOUČKY]

[HRA NA]

[O TOM, JAK SE CHOVAT K DOBĚ ZLÝCH DUCHŮ]

[O PODSTATÁCH, ERBECH, ZNAMENÍCH A ZVLÁŠTNÍCH VZKAZECH]

[O ZVLÁŠTNÍM VZTAHU MEZI RUKOU PODÁVANOU A ÚSTY]

[O HLEDÁNÍ VLASTI PŘEHRÁVEJ PART]

[POPIS TĚLA ZKRATKOVITÝ PODLE SYŘANŮ]

[O SLÁVĚ SLZÍ PRAKTIK VÍCERO]

[DĚTSKÉ HRY NA TATÍNKA A NA MAMINKU]

[O ÚMYSLECH RŮZNÝCH, KTERÉŽ MĚL SCRIPTOR]

[ŠKOLNÍ ÚLOHA O VELBLOUDU]

[EDITOR TĚCHTO TEXTŮ]

III] ROZHLASOVÉ HRY (1968–1973)

Jak z olivových květů věčné moře (1968)

Stará žena (1969)

Popis pohřbívání mýdla a kostní moučky (1970)

Anděl okouzlený pádem (1970, 1973)

Ediční poznámka