°CELSIUS

© Marc Elsberg ٢٠٢٤

published in arrangement

with Michael Gaeb Literary Agency, Berlin

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Matouš Hájek, ٢٠٢٥

Cover © Martin Kopecký ٢٠٢٥

© DOBROVSKÝ s.r.o., ٢٠٢٥

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN ٩٧٨-٨٠-٢٧٧-٦٥٢٥-٦ (ePub)

ISBN ٩٧٨-٨٠-٢٧٧-٦٥٢٦-٣ (mobi)

MARC

ELSBERG

°CELSIUS

přeložil Matouš Hájek

Obsah

Seznam postav v pořadí, v jakém se v knize objevují

UFO

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

SLUNEČNÍK

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

ROK BEZ LÉTA

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

TURBULENCE

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

MOMBASA

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

TERMINACE

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

SAFE HEAVEN

86

87

88

89

90

LAGOS

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

OCHLAZENÍ

107

108

109

110

111

112

113

KOLÉBKA LIDSTVA

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

VÍTEJTE V ANTROPOCÉNU

138

139

140

141

142

Doslov a poděkování

Pro Ursulu

Seznam postav v pořadí,

v jakém se v knize objevují

Amber Fieldsová – mluvčí Bílého domu

Kendra Sullyová – americká ministryně zahraničí

Ředitel CIA

Ministr vnitřní bezpečnosti

Pat Welzer – americký novinář, zpravodaj v Číně

Emanuel „Manu“ Sanusi – podnikatel, miliardář

Gilbert „Gil“ Howard – americký prezident

Ebele Solayová – manažerka

Sienna Banksová – britská klimatická aktivistka žijící v Berlíně

Martin – klimatický aktivista

Chalíl – klimatický aktivista

Tony Vermaak – animátor, trenér, bývalý herec

Benjamin „Ben“ Rabelt – podnikatel, manžel Fayoly Oyetundeové-Rabeltové

Fayola „Fay“ Oyetundeová-Rabeltová – klimatoložka při OSN, manželka Benjamina Rabelta

Nicolas (14) – jejich syn

Joy (11) – jejich dcera

Ife – střihačka

Lang Ču – čínský ministr zahraničí

Mene Odohová – umělecká agentka v nigerijském Lagosu

Thomas Dedak – německý kancléř

Thorben Rausch – investor/finančník

Dila Tüzemová – nadřízená Fay z OSN

Alfred Townsend – americký diplomat v Keni

Muhamadar Ndenge – zástupce Nigérie při OSN

Vasilij Kordčijev – zástupce Ruska při OSN

James Nwadike – asistent produkce

Ogba Bulus – režisér

Igwe – obyvatel Lagosu

UFO

1

„Řítí se přímo na nás!“

Takhle si Čchen vlastní smrt nepředstavoval.

Okýnkem airbusu singapurských aerolinek na cestě do Tchaj-peje pozoroval obří stroje, které se knim z boku blížily. Pod nimi se rozprostíral zakřivený povrch Země. Narůžovělé mraky se pohupovaly vpaprscích vycházejícího slunce nad Jihočínským mořem, které vdálce bez zjevné hranice přecházelo všedozelenou pevninu.

Čchen je zahlédl, zrovna když sahal po kameře, aby zachytil kouzlo okamžiku. Malé body, které se rychle zvětšovaly. Černé, podivně tvarované, nahánějící hrůzu. Začal natáčet. Iostatní cestující si jich začali všímat. Ze sedadel před ním iza ním se ozývaly vzrušené výkřiky. Stále více lidí se tlačilo kokýnkům. Všichni chtěli ty zlověstné věci vidět na vlastní oči. Masivní kus černé hmoty. Žádná pilotní kabina. Šest nekonečně dlouhých křídel, která jako ostny trčela ztrupu na všechny strany. Na šířku musela být větší než A380! Čchen zazoomoval blíž. Na křídlech ina trupu zaznamenal zvláštní výstupky. Byly to trysky? Nebo bomby? Čchenovi se sevřel žaludek hrůzou. Jako by se ocitl ve sci-fi filmu. Ale tohle bylo skutečné. Na západě se objevily další zvětšující se body abez nejmenších pochyb mířily přímo knim. Rozruch mezi cestujícími sílil, postupně se jich zmocňoval strach.

„Mimozemšťani!“

„Invaze zvesmíru!“

Takovéhle pocity museli zažívat lidé vhorních patrech Světového obchodního centra 11. září 2001 pár vteřin před nárazem prvního letadla, pomyslel si Čchen. Nevěřícnost. Šok. Naděje. Panika. Nakonec prázdnota. Izolované výkřiky, které se krátce před nárazem spojily do jednohlasného zděšení. Okamžik, kdy se čas zpomalil ačlověk se snažil pochopit, co se to vlastně děje. Pak se čas zastavil ana zlomek vteřiny bylo všechno jasné– všechno dávalo smysl, zároveň však už nešlo dělat nic jiného než čekat na nevyhnutelný konec. Zároveň stímhle uvědoměním pocítil chlad. Alespoň nebudou muset zažít mimozemskou invazi. Čchen ucítil dotek Kiminy ruky. Pevně ji stiskl. Zrak ale odvrátit nedokázal. Jako omráčený mířil kamerou na monstra, která se řítila přímo proti nim, aočekával náraz.

2

Hrozivé létající objekty vyplnily obrazovku vkanceláři Amber Fieldsové vBílém domě. Svět na chvíli zmizel. Vpozadí byly slyšet sborové výkřiky čiré hrůzy.

Pak se bíle zablesklo.

Ozlomek vteřiny později se na neostrém záběru kamery znovu objevilo modré nebe.

Zdálo se, že UFO prosvištělo těsně nad letounem.

Hned za ním se přiřítilo další monstrum. Amber na roztřesených záběrech viděla, jak druhý stroj během okamžiku vyplnil celý monitor. Pak zmizel směrem dolů.

Cestující, který záběry pořídil, odhodlaně, byť třesoucí se rukou, namířil kameru na stroje číslo tři ačtyři. Strochu větším odstupem než první dva létající objekty proletělo číslo tři kolem linkového spoje ze Singapuru do Tchaj-peje. Když čtvrtý stroj vyplnil téměř celou obrazovku, zastavil ředitel CIA přehrávání aukázal ostatním hrozivý předmět na neostrém snímku. Působil ještě děsivěji než na videu.

„To bylo ofous,“ podotkla americká ministryně zahraničí Kendra Sullyová. Ijejí obličej vyhlížel zrozdělené obrazovky Ambeřina notebooku.

„Krátce předtím se let singapurských aerolinií číslo 372 kvůli bouřkové frontě odchýlil od původního kursu,“ vysvětlil ředitel CIA, třetí osoba na Ambeřině obrazovce. Ve Washingtonu už byl večer aAmber jako obvykle stále seděla ve své kanceláři. „Nejspíš proto se knim ty věci přiblížily natolik, že je cestující mohli natočit avidea krátce poté přes palubní wi-fi nahrát na internet. Vše se událo před třemi minutami. Díky tomu víme, jak vypadají. Aco by mohly být zač.“

„UFO…“ ozvala se ministryně zahraničí, ale ředitel CIA ji okamžitě přerušil.

„… to podle toho, co zatím víme, není. To je ta dobrá zpráva.“

„Dobrá?“ zeptala se Amber nevěřícně. „Děsivě vyhlížející létající monstra směřují zpevninské Číny na Tchaj-wan. Omoc horší už to být nemůže.“

„Přesně tak,“ souhlasil ministr vnitřní bezpečnosti. Shlížel na ostatní zjednoho zvelkých monitorů vAmbeřině kanceláři, na zamračeném čele se mu rýsovaly hluboké vrásky. Ředitel CIA jim právě ukazoval satelitní snímky.

Amber si mezitím zkontrolovala telefon. Videa afotky cestujících už kolovaly po internetu. Zatím je nevidělo mnoho lidí, ale to je jen otázka času. Nepodléhaly totiž žádnému utajení ztitulu národní bezpečnosti. Amber horečně uvažovala, co dál. Třeba by něco bližšího věděl některý zjejích kontaktů.

Udělala narychlo pár snímků obrazovky aodeslala zprávu.

3

Pat Welzer se svýkřikem napřímil na posteli azalapal po dechu. Znoční lampičky vycházela nazelenalá záře. Pat se cítil, jako by měl místo plic splasklý balonek: příliš malý, než aby se do něj vměstnal nějaký vzduch. Vpanice začal dýchat ještě rychleji, ale skaždým nádechem jako by se mu plíce dále scvrkávaly adokázaly pojmout čím dál méně vzduchu. Proudí tam vůbec něco?

Vhlavě mu tepala ochromující bolest. Hekticky zmobilizoval jednu ruku asáhl po lahvi skyslíkem, kterou měl připravenou upostele. Bez přemýšlení si přitiskl masku na ústa anos astiskl tlačítko. Ozvalo se tiché syčení akyslík začal proudit pod umělohmotný náustek. Pat se lačně nadechl. Podržel životadárný kyslík na okamžik vplicích apak ho vypustil. Ta úleva!

Aještě jednou.

Bušící kladivo vhlavě se uklidnilo. Volnou rukou přejel po hluboké jizvě nad pravým obočím, ve které se hromadily krůpěje potu, asetřel je zčela.

Rozhlédl se po potemnělé místnosti. Hotelový pokoj to nebyl, ikdyž ho jejich čínský průvodce popisoval vzářivých barvách. Osm metrů čtverečních. Jednoduchý otevřený regál, kam si Pat odložil tašku abatoh, který mu Číňané zapůjčili– ostatně jako většinu vybavení, bez něhož se člověk vzákladním táboře pod Mount Everestem neobešel. Několik sad termoprádla amezivrstev. Profesionální kalhoty, bunda arukavice. Čepice. Dvoje brýle do hor. Opalovací krém. Adalší věci.

Jako novinář byl zvyklý cestovat na vyšší úrovni. Ale ty časy byly pryč. Dílem kvůli událostem, za které si mohl především on sám. Věřil ale, že se vrátí zpátky na vrchol. Jen zatím přesně nevěděl jak.

Oficiální pozvánka od čínské strany dorazila opouhé čtyři dny dříve. Dva dny nato už se na letišti vPekingu setkal sdvacítkou dalších kolegyň akolegů. Většinu znich znal. Společně pak odcestovali do Lhasy vdoprovodu podobně velké skupiny Číňanů, kteří na ně měli dohlížet. Nebo je spíš hlídat. Ať už ktomu měli jakékoliv důvody.

Pat už měl pár podobných zkušeností za sebou. Skryté poklady Hindúkuše. Jizvy vAndách způsobené těžbou lithia. Ateď tohle. Cesta přinášela určitá rizika– svýškovou nemocí nebylo radno si zahrávat. Při minulých výpravách ji skoro nepocítil. Ale tehdy ho poháněl adrenalin. Úspěch. Ataky byl mladší.

Ruka, kterou si tiskl masku kobličeji, ho začala zábst. Vpokoji nemohlo být víc než dvanáct stupňů. Povytáhl rukáv tlusté bundy, kterou měl na sobě. Bylo už půl osmé ráno!

Ve Lhase nasedli do kolony dvaceti terénních aut, která je po celodenním putování dovezla do poslední ubytovny před základním táborem na čínském úpatí Mount Everestu. Nedaleko od místa, kde nocovali, se aklimatizovaly stovky horolezců, průvodců adalšího personálu, odhodlané dosáhnout vrcholu ještě před koncem květnové sezóny. Snad jsou vlepší formě než já, pomyslel si Pat.

Opatrně si sundal masku apokusil se dýchat bez kyslíku. Vzduch okamžitě zase ztěžkl. Azřídl. Cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Vzduch, který jím procházel, jako by neobsahoval skoro žádný kyslík. Začala se vněm probouzet nová vlna paniky. Ale nemůže přece celý den pobíhat skyslíkovou lahví. Jak by to vypadalo! Silou vůle se pokusil ovládnout svůj dech.

Apodařilo se.

Na boku ucítil vibraci. Telefon.

Snámahou ho vytáhl zkapsy. Vzimě, ve tmě, ve vysoké nadmořské výšce. Všechno tu bylo složitější. Ale alespoň chytal signál. Přinejmenším takový, který mu Číňané chytat umožnili.

Na displeji svítila spousta nových zpráv. Vposlední znich stálo velkými písmeny OZVI SE!

Poslala mu ji Amber. Amber Fieldsová. Tisková mluvčí Bílého domu.

Pat se sní seznámil ještě za starých časů. SAmber to mělo budoucnost. Kdyby tedy dokázal strochu větším odhodláním odolat svodům ostatních žen.

SAKRA, PATE! OZVI SE KONEČNĚ…

Dal se právě do psaní odpovědi, když někdo zaťukal na dveře.

„Budíček!“ zaznělo zvenku. „Snídani už nestíháte, za patnáct minut vyrážíme.“

Pat poznal hlas jednoho zjejich čínských dohlížitelů.

„Už jdu!“ křikl nepřítomně. Veškerou pozornost věnoval zprávám od Amber.

Letí zČíny směrem na Tchaj-wan. Co jsou zač?

Na displeji telefonu si prohlížel fotky bojových letounů, které vypadaly jako zHvězdných válek. Znovu se mu stáhlo hrdlo. Tentokrát ale ne znedostatku kyslíku.

4

Na fotkách, které si Emanuel Sanusi prohlížel na mobilu, bylo vidět letiště: tři ranveje, hangáry, další budovy. Na jedné startovací dráze stály zaparkované dvě podivné tmavé konstrukce. Dlouhé neforemné trupy, šest neskutečně dlouhých křídel– dvě kousek od přídi, dvě uprostřed advě vzadu. Pod nimi se leskly válcovité útvary. Nádrže? Nebo zbraně?

Přehrál si znovu videa zdopravního letounu.

Stejné věci.

Žádný zvybraných hostů kolem neměl nejmenší tušení, co se právě ve světě odehrává. Ženy ve večerních róbách za dvacet tisíc dolarů amuži vitalských smokinzích postávali se skleničkami šampaňského akoktejly ve slavnostním sále washingtonského hotelu ačekali, až si knim americký prezident proklestí cestu.

Kdo se chtěl skoktejlem vruce zúčastnit této akce pro sponzory vluxusním hotelu Johnson, musel věnovat alespoň pět tisíc dolarů. Vceně bylo potřesení rukou, zdvořilostní úsměv, pár prázdných frází arychlá fotka– pak se prezident přesunul kdalšímu páru, kdalší skupince. Zájemci onáslednou večeři ve Washingtonově sále museli přispět minimálně čtyřicet tisíc. Pořád poměrně vstřícná suma, pokud tedy člověku nezáleželo na hlubokomyslných rozhovorech.

Prezident právě testoval svůj šarm na realitním developerovi zMiami ajeho manželce ataké na jednom investorovi smanželem. Nebo alespoň to, co tenhle muž za šarm považoval. Dokonce ioblek na míru za čtyři tisíce dolarů na prezidentovi vypadal jako konfekce. Navzdory vysokému podílu strečového materiálu. Ani vmladistvém sestřihu za pět set dolarů nepůsobil jako jeden ztěch, knimž od narození toužil patřit.

Manu vykročil směrem kprezidentovi. Coby organizátor celé akce si ho mohl dovolit na pár minut přerušit. Cestou sám pozdravil několik lidí, pokývl, zasmál se, mával na všechny strany.

Když si ho prezident všiml, rozpřáhl shraným nadšením ruce.

„Manu!“

„Pane prezidente,“ odpověděl Manu, třebaže ho nejmocnější muž světa dlouhé roky přesvědčoval, aby mu říkal Gilberte– případně Gile. Manu tak činil mezi čtyřma očima, případně vmenších skupinkách. Tady se chystal na křestní jméno přejít až ve chvíli, kdy bude večer uvolněnější avětší důvěrnost bude namístě.

Než se Gil obrátil kdalšímu páru, vzal si ho Manu stranou. Mobilní telefon držel na úrovni břicha, aby nebudil zbytečný rozruch.

„Nerad to říkám,“ oznámil prezidentovi tiše, aby ho nikdo jiný neslyšel. „Ikvůli hostům. Ale obávám se, že za pár minut budeš muset jít.“

Gil zvedl překvapeně obočí.

Manu mu přehrál video.

Neušlo mu přitom, že několik hostů vjejich bezprostředním okolí zaregistrovalo, že se něco děje. Neměli sice tušení, oco přesně jde, ale prezident je koneckonců stále ve službě.

Co se ale mohlo dít tak důležitého, že mu to musel bezodkladně na svém mobilu ukázat podnikatel voblasti technologií, majitel miliardových investičních fondů, investor rizikového kapitálu ajeden zmála lidí černé barvy pleti, který na akci byl?

„Co to má být?“ zeptal se Gil spohledem upřeným na displej telefonu.

„Videa pořídili cestující letu singapurských aerolinek nad Jihočínským mořem,“ odpověděl Manu tiše. „Před šesti minutami.“

Prezident na něj pohlédl přimhouřenýma očima.

„UFO?“

„Nevíme,“ odvětil Manu.

Gil potlačil podráždění ausmál se na hosty, kteří stáli hned vedle. IManu se rychle vrátil do své role hostitele apředstavil prezidenta dalším dárcům.

5

Neidentifikovatelné létající objekty se řítily temnotou. Potemnělá místnost představovala ideální pozadí pro videa agrafiky, které si Ebele Solayová přehrávala vbrýlích svirtuální realitou.

Ebele stála mezi organickým sedacím nábytkem. Kromě něj už bylo vmístnosti jen pár stolků. Do uzavřené komunikační skupiny poslala první satelitní snímky strojů. Aktomu živý přenos letových tras obou rojů.

„Přidat zprávu,“ diktovala softwaru. Ve virtuálním prostoru před ní se objevila její mluvící postava přesně tak, jak ji uvidí ostatní.

„Rozhodující fáze právě začala,“ oznámila. „Stroje jsou na cestě.“

Tyto informace včetně Ebeliny zprávy byly určené pouze dvanácti adresátům. Těm nejdůležitějším. Ebele si nemohla dovolit ztrácet čas. Potřebovala, aby měli dojem, že jsou uní aumozku celé operace vdobrých rukou. Aže od nich dostanou informace dřív, než jim je poskytnou vlastní tajné služby asoukromé bezpečnostní agentury. Těm snad alespoň pár minut potrvá, než záběry prostudují. UFO už mezitím začalo vyskakovat na prvních sociálních sítích. Během čtvrt hodiny nebude internet mluvit oničem jiném. Snad kromě krachu manželství hvězdičky jedné reality show súspěšným basketbalistou. Ale ioni rychle zapadnou pod lavinou spekulací, dohadů akonspiračních teorií. Ataky obav.

„Přípravy na reakci aliance běží podle plánu. Dneškem začíná nová kapitola světových dějin.“

6

Nebe nad Himalájemi vypadalo, jako by ho napnuli sami bohové hor.

Pat si připadal jako Ötzi, ledový muž zJižního Tyrolska. Než ho tající ledovec uvolnil ze svého sevření. Ato ipřesto, že měl na sobě veškeré vybavení od čínských hostitelů. Elegance vypadala jinak. Na obranu před ledovým větrem si stáhl kapuci ještě více do čela, límec ohrnul ještě výš kobličeji.

Před skromnou ubytovnou už několik jeho kolegů obdivovalo panorama.

Měli neuvěřitelné štěstí. Dokonce iběhem hlavní sezóny, tedy vkvětnu aříjnu, se mraky takhle rozestoupily jen párkrát. Na konci stinného údolí se vranním slunci tyčil Mount Everest.

Pat na chvíli zapomněl na bolest hlavy, dušnost išpatnou náladu. Během své mnohaleté kariéry zahraničního zpravodaje navštívil celou řadu působivých míst azažil spoustu výjimečných chvil: pozoroval Tádž Mahal za mlhavého rozbřesku, koupal se shejnem vorvaňů, viděl ženy rodit děti vextrémně nehostinných oblastech, od pouště Gobi až po Sýrii. Ato nebylo zdaleka vše. Hned mu bylo jasné, že pohled na nejvyšší horu světa se zařadí do stejné kategorie vzpomínek azanechá hluboký otisk vjeho srdci. Vychutnával si okamžik vtichosti, slyšel jen hukot větru atřepotání modlitebních praporků.

Ven postupně vycházeli další kolegové ajako uhranutí zírali na pohled, který se jim naskýtal. Natáčeli afotografovali tohle nevídané panorama.

Počínali si spíš jako turisti než jako novináři. Ale co jim taky zbývalo? Trčeli tady, ale svět na ně nečekal. Pat vylovil zkapsy telefon aprohlédl si fotky od Amber. Za starých časů už by pospíchal do Washingtonu arovnou kBílému domu. Klestil by si cestu davy turistů amožná iprvních demonstrantů akonspiračních teoretiků. Bez ustání by posílal do světa rozhovory areportáže– přímo vcentru dění avhlavním vysílacím čase. Teď stál místo toho tady, uklizený vHimalájích.

Otočil se na jednoho zdohlížitelů aukázal mu telefon sfotkami od Amber.

„Co to má být?“ zasupěl. Muž dál stál bez hnutí aani nemrkl. Sfinga na střeše světa. To se dalo čekat.

Další zdohlížitelů, který stál za nimi vrukavicích, párkrát tleskl. „Dámy apánové, je čas vyrazit!“ zvolal aukázal šikmo za ně.

Vdálce mezi skalami čekalo pět vrtulníků. Obhlídka Mount Everestu? Nezbývalo než doufat, že ivtéhle výšce budou stroje fungovat.

7

Měsíční světlo probleskovalo za tenkou vrstvou mraků avrhalo ponuré stíny na opuštěnou průmyslovou zónu na jihu Berlína. Vpodlouhlých cihlových budovách byla vtuhle noční dobu všechna okna potemnělá. Průchod do hrozivé tmy areálu zajišťovala jedna zželezných bran, odsunutá na stranu. Před ní stál zaparkovaný kamion.

Ze stínu vykročila mohutná silueta azamířila kautu. Další nezřetelné postavy pak obestoupily nakládací plošinu.

Muž sedící za volantem vysokozdvižného vozíku na ni rutinními pohyby naskládal osm rakví. Zatímco jeden zmužů zvedal nakládací plošinu na úroveň ložné plochy kamionu, řidič se svozíkem otočil azmizel vtemnotě za bránou.

Vkamionu pak Sienna ačtyři její kumpáni ukládali rakve jednu po druhé do nákladového prostoru.

Sotva měli hotovo, dorazil vysokozdvižný vozík sdalší várkou. Sienna si předloktím otřela pot zčela.

„Uf,“ odfrkl si Chalíl. Byl květen artuť teploměru se ivnoci držela kolem dvaadvaceti stupňů. První vlna veder roku. Přesně na to čekali.

Bzučící vozík vyjel ze tmy analožil na plošinu dalších osm rakví.

8

Manu došel sprezidentem téměř na konec sálu. Uvchodu zahlédl asistenta, který nenápadně, ale rozhodně pospíchal jejich směrem.

Gil se obrátil na Manua.

„Takže ta videa se objevila na internetu před šesti minutami?“ zeptal se. Jeho hlas nezapřel táhlý jižanský přízvuk. „Aty už onich víš?“

„Zachytilo je okamžitě hned několik programů.“

„Programů tvé firmy.“ Gil zněl trochu rozmrzele.

„Jistě.“

„Co jsou zač?“ chtěl vědět prezident.

„Mám určité podezření,“ odpověděl Manu. „Ale musím si nejdřív zavolat.“

Vtu chvíli knim doběhl asistent aněco prezidentovi pošeptal. Gil poslouchal bez hnutí apak se podíval na Manua. Letmo se rozhlédl po místnosti. Na sponzory, které zanedlouho zaplaví zklamání, protože je tu bude muset nechat.

„Měl jsi pravdu,“ procedil mezi zuby. „Musíme jít.“

To dá rozum, že měl Manu pravdu.

„Musíme?“

„Ty půjdeš se mnou,“ oznámil mu prezident.

9

Ze vzduchu připadalo Patovi horské panorama ještě působivější. Spolu se třemi kolegy se krčil vkabině vrtulníku, který odstartoval ze základního tábora anesl je směrem kMount Everestu. Přímo pod nimi se vlnil zamrzlý splaz ledovce Rongbuk. Obří špičaté kusy ledu, které čněly zjeho povrchu, připomínaly zmrzlé ostny gigantického draka.

Pat byl tak ohromený výhledem, že se mu celá záležitost málem vykouřila zhlavy. Rychle vyťukal zprávu: Od Číňanů žádné info kUFO. Víte už víc?

Vrtulník klesal, chystal se na přistání na skále vysoko nad ledovcem. Vířící mračna prachu zakryla zdroj Patova okouzlení avrátila ho zpět do mrazivé reality.

Neměl jistotu, jestli mu místní síť umožní zprávu odeslat, ale doufal vodpověď. Bez ohledu na to, jak majestátní krajina ho obklopovala, zhlediska své kariéry se tu ocitl na slepé koleji. Atuhle skutečnost nedokázal zakrýt ani třpytící se sníh.

Sotva vrtulník dosedl, přiskočily knim zakuklené postavy aotevřely dveře. Mávnutím Patovi iostatním naznačily, že mají vystoupit. Ominutu později už prázdný vrtulník znovu vzlétl voblacích prachu. Zjiného směru se přiblížil druhý stroj apo přistání vyplivl další várku novinářů. Během deseti minut byli už všichni reportéři na místě arachot motorů utichl vdálce.

Stáli na malé náhorní plošině poseté skalami aštěrkem. Části Patova obličeje, kde byla pokožka vystavena mrazu, ho pálily, jako by na ně někdo přikládal kostky ledu.

Daleko před nimi si Mount Everest nasadil na vrcholek čepičku zmraků. Nalevo se rozprostíralo kamenité šedé úbočí, vpravo se terén svažoval směrem kledovci Rongbuk, který teď ležel asi sto metrů pod nimi. Ačkoli se Pat vůbec nehýbal, dýchal jen sobtížemi. Připadal si starý.

„Ještě jednou vás tu vítáme!“ oznámil anglicky ženský hlas. Pat ho uslyšel až podezřele jasně azřetelně. Otráveně si sáhl palčáky na kapuci zimní bundy. Ostatní si počínali podobně. „Gratuluji, zvládli jste to!“

Co zvládli? Pat se snažil nepřipouštět si myšlenku, že by sem musel dojít po svých.

„Odtud už půjdeme jen zkopce.“ Tak zvučný hlas, že by ho Pat slyšel přes tlustou kapuci ačepici, nemůže přece mít žádný zjejich průvodců. „Jmenuji se Jin abudu vás příštích pár minut provázet. Ve vašich speciálních brýlích je zabudovaný mikrofon, díky tomu mě krásně uslyšíte. Pokud mě někdo neslyší vůbec nebo jen sobtížemi, přihlaste se prosím.“

Ikdyby tomu tak bylo, zdála se Patovi představa zvedání ruky příliš namáhavá. Měl pocit, že jeho tělo váží trojnásobek toho, co obvykle. Tahle nadmořská výška ho ničila. Nezvedla se jediná ruka.

„Děkujeme, že jste přijali naše pozvání!“

„Sklenička punče by bodla,“ utrousil Pat směrem kženě stojící vedle něj. Ta ale předstírala, že ho neslyšela.

„Po celou dobu budeme mít kdispozici mobilní signál. Své brýle můžete ovládat hlasem. Prosíme vás, abyste vše zaznamenávali azáběry posílali do světa, klidně ipřes sociální sítě.“

Co tak důležitého se tu mělo dít, že to chtějí vysílat živě? Navíc aniž by dopředu řekli, oco jde. Čínská propaganda? Pat se pokusil otevřít hlasovými povely svůj kanál na YouTube. Apovedlo se. Prozatím ale vyčkával aživé vysílání nespustil.

„Jakmile začne oficiální tisková konference na vyhrazeném místě…“

„Jaká tisková konference?“ zeptal se Pat, ale nikdo ho neslyšel.

„… budete mít lepší signál. Vítejte na ledovci Rongbuk na úpatí Mount Everestu.“

Mount Everest se začal před Patem naklánět, pak se rozdvojil, znásobil, jeho vrcholky se začaly kymácet, pohybovat, zvedat do vzduchu. Patovi se zatočila hlava– výšková nemoc! Obraz pak přikryl bílý závoj. Vypadalo to jako pohyb kamery, která přes vrcholky aledovce směřovala výš avýš. Musí mít vidiny! Stoupal do stále větších výšek, připadalo mu, že už pod sebou vidí aspoň půlku Himalájí. Míří snad jeho duše knebi? Na tyhle nesmysly přitom ani nevěřil. Aikdyby něco takového existovalo, skončil by bez nejmenších pochyb vpekle.

Zatímco periferním pohledem pozoroval hory bez sněhové pokrývky, zelenající se pohoří aplaniny, ozval se Jinin hlas: „Nacházíme se ve výšce asi pět tisíc čtyři sta metrů nad mořem.“

Pat pochopil, co se děje. Jeho speciální brýle nesloužily jen jako reproduktor, ale ijako přehrávač rozšířené reality. Jeho domnělé vize vlastní smrti byly ve skutečnosti projekce na vnitřní straně skel.

Himaláje se mezitím vanimaci proměnily vjednu ze tří bílých skvrn na povrchu Země. Nahoře knim přibyla Arktida, dole Antarktida. Za průhlednými obrázky rozeznal Pat obrysy skutečného Mount Everestu. Pocit závratě byl tentam.

Tak fajn, touhle šílenou jízdou si definitivně získali jeho pozornost.

10

Když Tony otevřel oči, byla už tma. Nevěděl, co ho vzbudilo ani kolik může být. Tiše naslouchal příboji Indického oceánu, který do keňského resortu doléhal zani ne dvě stě metrů vzdálené pláže. Několik vteřin ležel bez hnutí, hleděl do tmy aposlouchal okolní zvuky. Volání nočních ptáků, šelestící houští za jeho chatkou, sotva slyšitelné hučení stropního ventilátoru. Oddychující žena vedle něj. Cecile.

Potkali se večer vhotelovém baru. Oficiálně se vedení hotelu na intimní kontakt mezi zaměstnanci ahosty příliš netvářilo. Ale zatím si nikdo oficiálně nestěžoval…

Před jejím hotelovým pokojem dali přednost jeho opoznání skromnějšímu příbytku. Tony se na ni pokradmu podíval. Spala tvrdě. Kůže se jí pod tenkou vrstvou potu leskla.

Uvědomil si, že si potřebuje odskočit. Potichu vstal zpostele avyplížil se ven. Nakonec zůstal vmalinkém obýváku. Věděl, že se mu jen tak nepodaří zase usnout.

Nahý se natáhl na pohovku azratanového stolku sebral telefon, aby si projel novinky na sociálních sítích.

Zarazily ho hned první fotky, které uviděl. Podivné letouny se šesti křídly. Na krátkých videích byly dokonce zachycené vletu. Všechny příspěvky doprovázely podobné texty:

UFO nad Čínou!

Útok na Tchaj-wan? Odstartovaly obří drony

Tajný program

Rychle skroloval dál avyskakovalo toho čím dál víc. Vprohlížeči otevřel zpravodajské portály. Ani tam už se nemluvilo oničem jiném.

Stáhl se mu žaludek. Nejtišeji, jak dovedl, se zvedl zpohovky aproklouzl do titěrného vedlejšího pokoje. Otevřel šatní skříň anatáhl se do zadního koutu. Nahmatal tři krabice aprohrabal první znich. To, co hledal, vní ale nenašel. Až vposlední znich objevil úplně na dně, po čem pátral– čeho se ale zároveň děsil. Svůj starý telefon. Displej byl popraskaný. Doufal, že bude fungovat.

Poklepal na něj, ale nic se nestalo. Vkrabici ležela istará nabíječka. Zastrčil ji do zásuvky uskříně akabel zasunul do telefonu. Počkal pár minut aznovu ťukl na displej, na kterém se konečně objevila ikona nabíjení. Za další minutu naskočila úvodní obrazovka.

Rychle začal prohledávat složku sfotkami. Vtéhle verzi softwaru vní byla uložená ividea. Tisíce miniatur bez ladu askladu. Prsty horečně klouzal po displeji, dokud nedojel dost daleko do historie.

Atam je našel. Sedm let staré. Klepl na třetí znich. Vypadalo to, jako by video někdo natočil na jinou, větší obrazovku. Podivně roztažené, neostré, ve vybledlých barvách asčernými pruhy po stranách. Přesto nebylo pochyb. Byly to stejné letouny jako teď ve zprávách.

Tedy téměř stejné.

Jen sedm let staré.

11

Manu na obrazovkách zapuštěných do zadní části sedadel vlimuzíně přihlížel rozhovoru prezidenta se členy jeho týmu.

Bílý dům stál jen pár set metrů od hotelu. Přesto prezident cestoval autem– už jen kvůli bezpečnosti.

Na dvou telefonech zároveň sledoval koutkem oka chaos, který propukl na sociálních sítích. UFO bylo tématem číslo jedna. Opůvodu letounů už se šířily divoké spekulace akonspirační teorie.

Zjedné obrazovky vlimuzíně komentovala snímky zvideí zachycujících létající objekty ministryně zahraničí: „Stoprocentní shoda. Takže čínská letadla?“

„Pracujeme steorií, že jde odrony,“ odpověděl ředitel CIA zokna na vedlejší obrazovce. „Neobjevili jsme kokpity. Čínské megadrony, asměřují na jihovýchod.“

Internet se zvětší části přiklání kteorii UFO, vyhodnotil Manu při pohledu na své telefony. Je to tady: mimozemšťani útočí!

„Obří čínské drony letící na jihovýchod?“ zopakovala Amber Fieldsová zdruhého okna hned vedle šéfa CIA. „Tam leží Tchaj-wan.“

Nastalo krátké ticho.

„Co na to naše informační služby?“ zeptala se Amber ředitele CIA.

„Pracujeme na tom,“ přiznal.

„Tak pracujte rychleji!“ zahřímal Gil.

„Naše flotila vJihočínském moři vyhlásila bojovou pohotovost,“ oznámila ministryně zahraničí. „Právě teď startují první stíhačky.“

12

Hernán González naposledy zkontroloval přístroje bombardéru Super Hornet. Před ním se táhla vzletová dráha letadlové lodi Theodore Roosevelt. Patřila do třídy Nimitz, nejvyšší, jakou mělo americké námořnictvo kdispozici. Střemi sty třiceti metry na délku advěma jadernými reaktory Westinghouse, které jí zajišťovaly neomezený dosah, líně křižovala širé lesknoucí se vody Jihočínského moře. Ranní slunce vrhalo na palubu dlouhé stíny. Vojáci vzelených uniformách připravovali vedle Hernána katapult ke startu. Muži ve žlutých vestách dávali gesty rukou poslední pokyny. Hernán koutkem oka zahlédl dvě doprovodná plavidla zjejich floty. Za zády cítil vibrující motory, které už běžely na maximální vzletový tah, jejich obrovskou sílu však zatím krotil zajištěný letecký katapult. Jako pilot na stroji Super Hornet působil Hernán už sedm let avzlet zletadlové lodi tak sjeho srdečním tepem ani adrenalinem nemohl zahýbat.

Jeden zkolegů ve žluté vestě zvedl palec. Vhelmě se ozvalo povolení ke startu. Když se katapult uvolnil amotory vystřelily stíhačku po vzletové dráze, zatlačilo ho zrychlení do sedačky. Onecelé tři vteřiny později už byl ve vzduchu.

Na palubě, která se mu rychle zmenšovala za zády, se mezitím ke startu připravoval Terry. Za chvíli už ho bude mít Hernán po boku. Akromě něj išest dalších pilotů. Spolu už čínským megadronům ukážou, kdo je tady pán. Hernán se řítil dál vzhůru, vstříc bezmračné obloze.

13

Benjamin Rabelt zavrtěl hlavou avzal do ruky soupis, který ležel na jídelním stole vedle prázdných dezertních talířků, skleniček od vína, karaf alahví.

„Dům ve Švédsku,“ řekl, zatímco listoval dokumentem. „Jako investice apojistka pro nás apro děti vdobě klimatické změny.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Nápady by otci šly. Kdyby nám ty peníze radši rovnou dal.“

„Je to přece jeho věc,“ namítla Fayola azačala sklízet ze stolu.

„Ale jednoho dne bude naše,“ odvětil Ben apoložil papíry zpátky na stůl. Posbíral skleničky aodnesl je na kuchyňskou linku, která přetékala zbytky večeře.

„Zítra bude krušné ráno,“ podotkl, když na mikrovlnce uviděl, kolik je hodin. Skoro půl druhé vnoci.

„To každopádně,“ přitakala Fay, zatímco skládala talíře do myčky. Dávala si pozor, aby nedělala rámus anevzbudila děti.

Ben ji objal apolíbil na krk. „Necháme to na ráno aradši si chvilku užijeme.“

Fay se otočila azajela mu rukou do hustých světlých vlasů.

Ozvalo se zabzučení. Adalší. Jeden zjejich telefonů. Vtuhle hodinu? Bena ale víc zajímala Fayina kůže.

„Kdo to může být?“ zeptala se.

„To je jedno,“ zašeptal Ben.

„Vtuhle hodinu?“ nedala se odbýt Fay. „Co když se tvým rodičům na cestě domů něco stalo?“

Vymanila se zjeho sevření aočima pátrala po vibrujícím telefonu.

Ben ho zahlédl na kraji kuchyňské linky, za hromadou špinavých dezertních talířků. Byl to Fayin mobil. Na rozsvíceném displeji se skvěla fotografie pohledného Afroameričana kolem padesátky. Ben obrátil oči vsloup. Na hezkou chvilku mohl zapomenout.

Po chvíli objevila mobil iFay.

„Manu!“ vydechla udiveně.

Ben narychlo přepočítal časový rozdíl. Na východním pobřeží musí být večer. Manu měl nezpochybnitelný talent překvapovat. Ale sohledem na to, že ho sFay pojila společná minulost, Ben doufal, že má sakra dobrý důvod, proč volá uprostřed noci.

Fay příchozí hovor přijala.

Na displeji se objevil Manuův obličej. Takže navíc ještě videohovor.

Fay ho pozdravila anglicky. „Víš vůbec, kolik je teď vBonnu hodin?“ zeptala se potom.

Vypadalo to, že Manu telefonuje vběhu. Vpozadí byly patrné stěny nějaké chodby. Vypadalo to jako uvnitř velkého elegantního amerického domu ze starých časů. Tmavočervené tapety, bílý štuk, staré obrazy srytíři aportréty na zdi. Stíny dalších lidí.

„Sakra, Fay! Myslíš, že bych tě naháněl vtuhle hodinu, kdyby to nebylo urgentní?“ Manu jako obvykle mluvil neuvěřitelně rychle: Sakrafaymyslíšžebychtěnahánělvtuhlehodinu.

„Myslím, že jo,“ odpověděla Fay suše.

„Bezpochyby,“ přitakal Ben apřišlo mu, že na Manuově tváři zahlédl na okamžik úšklebek.

„Ahoj, Bene.“ Manu zněl nervózně. „Tohle je opravdu urgentní.“

„Kde jsi?“ zeptala se Fay.

„Ve Washingtonu,“ odpověděl Manu. „Potřebuju tvůj odborný názor, Fay. Hned. Okamžitě. Poslal jsem ti pár fotek. Prohlédni si je.“

„Ale Manu…“

„Prosím tě! Nemáme moc času. Vlastně nemáme vůbec čas.“

°

Fay se prosmýkla kolem Bena avběhla do obýváku. Na komodě ležel její tablet. Otevřela e-mailovou aplikaci anašla nové zprávy. Od Manua.

Na čtyřech malých snímcích toho nebylo moc vidět. Modré obdélníky, utří znich navíc jen čínské popisky. Pod tím čtvrtým našla titulek vangličtině:

Neidentifikované letící objekty zaútočily na civilní letadlo nad čínským pobřežím

„Co to je?“ zašeptal Ben, který jí byl vpatách.

Fay pokrčila rameny, klikla na políčko avideo se spustilo. Po modré obloze se směrem kčlověku, který záběry pořídil, řítil podivný letící objekt sněkolika křídly arůznými výstupky. Chvíli šlo rozeznat oválný rám okýnka vletadle. Vpozadí byly slyšet vyděšené výkřiky cestujících. Hned nato prosvištěl objekt těsně nad letadlem. Za ním se objevily další– byly obrovské atentokrát letoun podletěly. Gigantické, černé, bez kokpitu aokýnek, se šesti křídly. Jako znějakého sci-fi filmu.

„Co to má znamenat?“ zeptala se Fay Manua.

„Vždyť se to tam píše,“ odpověděl Manu netrpělivě. „Video nahrál na internet cestující za letu nad Jihočínským mořem. Bude tak čtvrt hodiny staré.“

Fay se musela soustředit, aby mu dobře rozuměla. Klikla na další obdélník aobjevil se článek.

Mimořádná zpráva: Neobvyklé čínské letouny

směřují na jih. Útok na Tchaj-wan?

Při pohledu na snímky Fay ztuhla.

„Opravdu?“ zeptala se. „Není to podvrh?“

„Rozhodně ne,“ odpověděl Manu.

„Do prdele,“ utrousila Fay. Když chtěla otevřít další soubor, všimla si, že se jí trochu třese ruka. Satelitní snímky.

„Poslal jsem ti isatelitní snímky od Globe,“ vysvětlil Manu. „Je to jeden znejvětších provozovatelů satelitů na světě. Mají jich ve vesmíru stovky, nejsou větší než kufr…“

Fay si přiblížila snímek, na kterém stálo několik takových letounů zaparkovaných na dráze. Ze sousedního hangáru vykukovaly okřídlené přídě minimálně dvou dalších strojů.

„Díky tomu dokážou každé tři hodiny zprostředkovat pohled na celý svět,“ chrlil ze sebe Manu dál. „Hodně snímků dávají kdispozici zdarma. Analýzy prodávají…“

„Ježíši, Manu!“ přerušila ho Fay. „Globe samozřejmě znám. Jejich snímky ianalýzy používáme.“

„Jistě…“

Fay se napřímila. Od té noci před mnoha lety věděla, jak funguje vpohotovostním režimu– ana ten přepnula iteď. Potlačila emoce ana jejich místo nastoupily precizní pozorovací schopnosti, chladný úsudek alogické myšlení.

„Je to skutečně to, co si myslím?“

„Řekl bych, že jo,“ odpověděl Manu. „Ale my dva budeme jediní, kdo něco tuší. Jako nezávislá expertka OSN to tady musíš někomu okamžitě vysvětlit. Jsem vBílém domě.“

„VBílém domě,“ zopakoval Ben.

„Děláš si ze mě srandu?“ zareagovala Fay. „Vedu teď oddělení adaptace na změny klimatu vrámci UNFCCC.“

Až teď si Fay všimla Nicolase. Její syn stál vtrenkách atričku na spaní ve dveřích do obýváku. Protahoval se azíval. Po svém otci zdědil hereckou přitažlivost apo matce oněco světlejší odstín pleti, než měla ona, akudrnaté vlasy.

„Poslechněte,“ houkl na ně čtrnáctiletý Nicolas. „Máte představu, kolik je?“

„Na to se obvykle ptáme my tebe,“ odpověděl Ben.

„Haló?“ ozval se ztelefonu Manu. „Co se to tam uvás děje? Fay, soustřeď se! Potřebuju tě.“

„Tohle je vážný,“ pošeptala Fay Benovi. „Hodně vážný. Postarej se prosím tě oNicolase. Potřebuju se soustředit.“

Ben vzal syna kolem ramen aodvedl ho do kuchyně.

„Jestli se tu vtuhle hodinu potřebuješ nutně potloukat, můžeš mi rovnou pomoct súklidem,“ řekl azavřel dveře.

Fay se teď mohla plně věnovat Manuovi.

„Tohle nejsou bombardéry,“ prohlásila soustředěně. Měla okamžitě jasno vtom, co jsou ty věcičky zač.

„Ne,“ přitakal Manu. „Ale američtí představitelé to tak jasně nevidí. Mohlo by to vést ke katastrofě. Proto tě potřebuju. Nutně!“

„Mě?“

„Jsi jedna znejuznávanějších expertek voboru. Apracuješ pro OSN, takže jsi neutrální. Rovnou tě spojím sněkým, komu vysvětlíš, kčemu tyhle letouny slouží. Pošlu ti odkaz azase se ozvu.“

„Komu mám vysvětlit…?“ začala Fay, ale Manu mezitím zjejího displeje zmizel.

14

VPatových brýlích se náhle na skalách před Mount Everestem objevily strašidelné záběry prastarých strojů.

„Na počátku devatenáctého století, když se vprůmyslu začaly masově využívat parní stroje,“ odříkávala Jin, „dosahoval Rongbuk oněkolik desítek kilometrů dál ajeho okraj se nacházel na místě, na kterém nyní stojíme.“

Pat vzhlédl azapátral očima po ledovci, ale ten se teď díky rozšířené realitě rozkládal přímo před nimi ve své původní podobě. Kdesi hluboko pod ním tušil mlhavé obrysy jeho současné verze.

No dobře. Působivé.

Na uměle zrekonstruovaném ledovci se před Patem zjevila postava muže vdobovém outfitu zpočátku devatenáctého století: kabát svysokým límcem, zapnutá košile zakrývající většinu krku atmavé kudrnaté vlasy sčesané do čela.

Joseph Fourier, hlásil titulek pod ním. Matematik, fyzik, průkopník voblasti klimatu. Hned uhlavy mu vyskočila historická ilustrace Země ajejí atmosféry.

„Dobrý den,“ pozdravil muž skřípavým hlasem. „Jmenuji se Joseph Fourier. Vtéto době jsem zjistil, že díky zemské atmosféře je naše planeta teplejší, než kdyby byla přímo vystavena vesmíru kolem nás.“

Fourier iilustrace světa se proměnili vparní stroje, první vlaky alesy čadících továrních komínů vuhelných aocelářských regionech devatenáctého století.

„Vývoj motorů,“ navázala Jin, „vdevatenáctém století nabral na obrátkách. Ve druhé půlce století navíc přibyly motory spalovací.“

Výklad zněl opravdu zajímavě abyl dobře podaný. Pat otevřel hlasovým povelem svůj kanál na YouTube aspustil živé vysílání. Vtu chvíli se jeho agentuře odeslalo automatické oznámení. Ztelefonu vtéhle zimě vysílat nemohl. Zkusil se přes brýle dostat do jedné ze svých chatovacích aplikací, která za normálních okolností vČíně nefungovala.

Tady ale ano! Číňané dost možná zprávy čtou. Ale ikdyby. Žádná tajemství vnich nevyzrazoval. Rychle tedy nadiktoval zprávu pro Amber: Otevři si můj YouTube kanál.

To už se před ním objevily další dvě postavy, muž ažena.

„Vroce 1856 popsala americká vědkyně Eunice Newton Footeová airský fyzik John Tyndall roli některých plynů vatmosféře, mimo jiné ioxidu uhličitého, CO_2.“

Po virtuálním ledovci začaly náhle jezdit historické automobily bez střechy. Některé znich měly místo volantu ještě řídítka.

„Parní stroje způsobily revoluci vprůmyslu idopravě arodící se automobilový sektor pak od přelomu století silně přiživoval produkci CO_2.“

Auta se proměnila vmamuty aosrstěné nosorožce, mezi nimiž se ledovou krajinou ploužili pravěcí lidé zahalení ve zvířecích kůžích.

Nad nimi se ukázal muž, rovnou ispopiskem: Svante Arrhenius, nositel Nobelovy ceny za chemii. „Už koncem devatenáctého století jsem usoudil, že doby ledové mohly způsobit nízké hodnoty oxidu uhličitého. Ataké že rostoucí spotřeba uhlí planetu pravděpodobně zahřívá.“

Nová grafika znázorňovala nárůst produkce CO_2.

„Kolem roku 1900,“ pokračoval hlas komentátorky, „generovala spotřeba fosilních paliv zhruba dvě miliardy tun oxidu uhličitého ročně.“

Virtuální ledovec se začal Patovi měnit před očima. Jako by se zněj stával černobílý snímek.

„Vroce 1920 pořídil britský horolezec George Mallory tuto dnes už slavnou fotografii Rongbuku.“

Na fotce ledovce se na okraji ledové masy objevila červená tečka. „Tady stojíme dnes,“ vysvětlila Jin. „Od doby pořízení snímku enormně vzrostly emise CO_2. Asklimatem to začalo jít zkopce.“

Výjev vPatových brýlích nahradil novější snímek ledovce. Rongbuk byl na něm opoznání užší aležel odost níž. Jen červená tečka zůstala na stejném místě– ovšem stím rozdílem, že nyní byla vysoko nad ledovcem.

Ipřes kapuci ačepici Patovi neušlo šuškání ostatních přítomných.

„Tuto fotografii zachytil americký horolezec afilmař David Breashears vroce 2007.“

Ještě hlasitější šuškání.

„Během necelých devadesáti let ztratil ledovec na tomto místě asi sto výškových metrů– tedy menší mrakodrap, jak můžete sami posoudit– aasi čtvrtinu své hmotnosti.“

Virtuální obrys ledovce se vPatových brýlích postupně smrskl až na současnou úroveň.

„Jak už bylo řečeno, odtud už půjdeme jen zkopce,“ oznámila Jin apokynula rukou směrem kširoké stezce. Pat zahlédl dokonce ischody. Nejspíš je vybudovali speciálně pro účely téhle prezentace. Aby se nezkušeným novinářům vysoko vhorách nic nepřihodilo. „Všichni za mnou, prosím.“

15

Když Manu přispěchal za Gilem atiskovou mluvčí do situační místnosti, čekalo tam už několik nervózních členů vlády, představitelů armády aředitelů důležitých úřadů. Manua si skoro nikdo nevšímal. Jen zněkolika tváří vyčetl otázku, jestli má coby civilista potřebnou bezpečnostní prověrku. Všichni se ale soustředili na řadu svítících obrazovek se záběry dronů, satelitními snímky atvářemi dalších členů vlády ataké předsedy sboru náčelníků štábů americké armády, kteří byli připojeni na dálku.

„Kde se ty letouny vzaly?“ zeptal se prezident zlověstně tichým hlasem. „Víme už konečně něco bližšího?“

„VŠen-čenu,“ odpověděl ředitel CIA.

„To vím taky, sakra! Spíš mě zajímá, zjakých děr vylezly? Jak mohla Čína vyrobit dvanáct obřích strojů autajit to před celým světem? Aco hůř, před našimi speciálními službami?“

„Na tom ještě pracujeme,“ připustil ředitel CIA skamenným výrazem ve tváři.

„Na to je teď pozdě!“ zahřímal Gil. „Jedenácté září, stažení zAfghánistánu, ovlivňování voleb atisíce dalších věcí! Pokaždé tu stojíte– asvámi imy všichni– jako nic netušící idioti!“ Povolil si límeček ukošile.

Červené tečky na dvou monitorech se satelitními snímky amapami označovaly polohu čínských letounů. Pohybovaly se ve dvou formacích– větší znich mířila na jihovýchod, menší více vlevo, kjihozápadu.

„Rozdělily se,“ přerušil Gilovu tirádu ministr obrany. „Sedm strojů letí na Tchaj-wan, tři míří kVietnamu. Další dva pokračují vpůvodním koridoru, kterým se před rozdělením pohybovaly ivšechny ostatní.“

„Na místě operuje Theodore Roosevelt,“ oznámil předseda sboru náčelníků. „Před pár minutami vzlétlo osm našich stíhaček, abychom Číně dali najevo, že jsme připraveni zasáhnout.“

„Osm stíhaček proti dvanácti obřím monstrům?“ obořil se na něj rozlíceně prezident. „Vždyť naše chlapce sundají zoblohy jako…“ Slova mu doslova uvázla vkrku. Manu věděl, na co Gil myslí. Pokud se nestane zázrak, bude tohle jeho osobní Waterloo.

„Kpobřeží dorazí za pět minut. Spouštím odpočet,“ oznámil asistent generála spohledem upřeným na monitory. Polovina přítomných visela na telefonech astřídavě šeptala akřičela do sluchátek.

„Jestli rychle neudeříme, bude pozdě!“ ozval se předseda sboru náčelníků rázně.

Manu udělal dva kroky vpřed aodkašlal si. Gil zpozorněl.

„Tady pan Sanusi,“ řekl aukázal na Manua, „soudí, že nejde oútok.“

Jako na povel se všechny pohledy stočily na Manua. Směs údivu, nevěřícnosti, povýšenosti, pohrdání asnad irozhořčení ztoho, že prezident naslouchá tomuhle našeptávači.

„Emanueli?“ pobídl ho Gil.

„Je to tak,“ promluvil Manu apostoupil do středu místnosti. „Alespoň ne proti sousední zemi. Vsadím se, že nebyly zaznamenány žádné pohyby čínských vojsk,“ poznamenal atázavě zvedl jedno obočí.

Generál si ho zlostně přeměřil pohledem. Několikrát se krátce setkali, dobře se ale neznali. Ne že by toho Manu litoval.

„Tak byly?“ zeptal se Gil.

„Ne,“ připustil neochotně generál. „Dosud jsme žádné nezaznamenali.“

„Anení to zvláštní? Kdyby Čína skutečně útočila na Tchaj-wan, nepředcházely by tomu snad týdny, nebo dokonce měsíce příprav?“ pokračoval Manu. Kdyby celá situace nebyla tak nahnutá, docela by si to užíval. „Vzpomeňte si na Ukrajinu před ruským útokem vúnoru 2022.“

„Bůh ví, co tyhle věci dokážou!“ zařval generál. „Co když žádné další kroky ani nebudou třeba?“

„Oco tu sakra jde?“ přerušil je prezident.

„Pane prezidente,“ řekl Manu avzal do ruky telefon, „to vám lépe vysvětlí někdo jiný.“

°

Na Fayině mobilu se znovu objevil Manuův obličej. Vráska mezi obočím byla ještě hlubší než obvykle.

„Poslal jsem ti odkaz.“

Fay na něj klikla ana displeji vyskočilo okno komunikačního programu, který neznala.

„Jde ozabezpečené připojení,“ vysvětlil Manu. „Do krizového štábu Bílého domu.“

Fay se vduchu proklínala. Na prezentace před významnými osobnostmi byla zvyklá, mluvila plynně anglicky. Ale teď seděla ve svém obýváku vdomácí halence po dlouhém dni aměla vsobě jeden gin tonik askoro celou lahev červeného.

Znotebooku se ozval další mužský hlas. „Ať vás ani nenapadne pořizovat zvukové nebo obrazové záznamy.“

Ani nápad. Stím, jak teď vypadá! Volnou rukou si přitáhla otevřený výstřih halenky ksobě.

„Nikoho nevidím,“ řekla Fay.

„To je vpořádku,“ odpověděl jí Manu potichu do telefonu.

„Do čeho jsi mě to uvrtal?“ procedila mezi zuby.

To už se vokýnku na obrazovce objevila skupina lidí ve spoře osvětlené místnosti. Uprostřed poznala Fay amerického prezidenta. Vedle něj pak několik ministryň aministrů atři muže varmádní uniformě.

„Pane prezidente,“ vzal si slovo Manu. „Dámy apánové, Fayola Oyetundeová-Rabeltová ze Sekretariátu Rámcové úmluvy OSN ozměně klimatu vněmeckém Bonnu.“

„Co nám tu bude vykládat nějaká klimatoložka?“ přerušil ho drsný hlas. Patřil představiteli armády, který přesně odpovídal vojenským stereotypům. Ostře řezané rysy, místo účesu milimetrové prošedivělé štětiny. „Tohle je vážná věc!“

Zrovna vtu chvíli se vobýváku objevila Joy!

„Mami…“ zanaříkala jedenáctiletá holčička.

Proboha živého, má přece dávno spát! Za ní vykoukl Ben abezradně pokrčil rameny.

„Navíc máme vlastní odborníky na klima,“ zahřímal generál.

„Žádné tu nevidím,“ opáčil Manu.

„Je to Američanka?“ zeptal se voják.

„Ano,“ odpověděl Manu.

Ateď tu stál zase iNicolas! Bylo to jak vblázinci.

„Fayolo, prosím,“ vyzval ji Gil.

Měla co dělat, aby nevybuchla vzteky– kvůli dětem ikvůli arogantnímu generálovi. Gestem naznačila Benovi, ať se postará oděti, sama se plně soustředila na obrazovku před sebou arychle se ujala slova, než ji generál stihl znovu přerušit.

„Dobrý večer, pane prezidente, dámy apánové. Tyhle letouny– tedy drony, jak to vypadá– nemají útočnou povahu,“ vysvětlila.

Ben iobě děti poslouchali svytřeštěnýma očima. Fay věnovala Benovi ještě jeden výmluvný pohled aon vystrčil děti ze dveří arychle je za sebou zavřel.

„Ta obrovská dlouhá křídla,“ pokračovala Fay, „mají za úkol dostat je výš než běžná letadla. Jistě znáte špionážní letouny adrony, které operují na hranici stratosféry. Šest křídel zvyšuje jejich nosnost, aby do řídkého vzduchu dokázaly vynést těžký náklad…“

„Rakety,“ přerušil ji drsný generálův hlas.

°

„Pane prezidente,“ zaburácel generál, „opravdu tohle musíme poslouchat? Za pár minut doletí kTchaj-wanu aVietnamu!“

„Nechystají se zaútočit,“ řekla žena na monitoru, kterou přizval Emanuel Sanusi. Na úzkém obličeji pod bujným afrem, které držela vmezích černá čelenka, vystupovaly výrazné lícní kosti. Na sobě měla černou halenku. „Budou dále stoupat.“

„Aco dál?“

„Poletí pravděpodobně ještě okousek blíž krovníku ave stratosféře vypustí svůj náklad.“

„Jaký náklad? Chemtrails?“ zeptal se generál posměšně.

„To by byla ta lepší varianta. Teď je důležité…“

„… konečně něco udělat!“ zakřičel generál. „Jinak bude Tchaj-wan za chvíli minulostí aVietnam…“

„Žádné další vojenské aktivity neprobíhají,“ zopakovala Fay. „Ty stroje proletí kolem Tchaj-wanu anad Vietnamem abudou pokračovat nad oceán. Znejjižnější části Číny se krovníku jinak nemají šanci dostat!“

„Ale proč by letěly zrovna tudy, přes vzdušný prostor cizích států?“ namítl generál. „Čína musí počítat snaší reakcí, nejspíš ivojenskou. Musí tušit, že to může přerůst vozbrojený konflikt…“

„Dejte nám všem aspoň šanci,“ přerušila ho žena na obrazovce, „než rozpoutáte válku sdost možná katastrofálními důsledky! Ty stroje budou stoupat výš, na to dám krk! Tchaj-wanu ani Vietnamu si ani nevšimnou!“

Vmístnosti zavládlo hrobové ticho. Gil měl dojem, že slyší ibušení srdcí všech přítomných.

„Jestli ty stroje chcete sestřelit,“ dodala ještě žena, „budete ktomu mít dostatek dalších příležitostí. Takové letouny se nestaví pro jednorázové použití. Ode dneška je budeme vídat denně. Tohle rozhodnutí si tedy budete moct dobře rozmyslet.“

„Proč by Čína takhle okatě provokovala,“ namítl generál zlostně, „kdyby nešlo oútok na Tchaj-wan? Pane prezidente, dochází nám čas!“

„Aby získala naši maximální pozornost,“ odpověděla žena. „Chtějí, abychom viděli, co stěmi stroji mají vúmyslu. Aby to viděl celý svět. Nesledujeme útok na Tchaj-wan ani na Vietnam. Ale něco mnohem významnějšího. Nepředstavitelně významnějšího. Tohle je počátek nové éry.“

„Když nejde oTchaj-wan ani oVietnam,“ zeptal se Gil, „tak oco?“

„Čína přebírá kontrolu nad světovým klimatem,“ prohlásila Fay lakonicky.

Obličeje vsituační místnosti ztuhly.

Pak se ozval generálův burácivý smích.

16

Zkopce se šlo snáz. Přesto musel Pat našlapovat opatrně. Mimo jiné iproto, že mu jeho chytré brýle servírovaly pod nos stále nové obrázky. Teď se objevila další grafika.

„Vroce 1950 už spalování fosilních zdrojů generovalo trojnásobné množství oxidu uhličitého než na přelomu století,“ vyprávěla Jin nerušeně, jako by seděla doma na gauči aneslézala před nimi ze schodů.

Zastavila se avšichni ostatní ji napodobili. Vbrýlích se objevil další postarší muž vobleku ve stylu padesátých let. Jmenoval se Roger Revelle, oceánograf aklimatolog. Zatímco se začaly promítat nové záběry zemské atmosféry, promluvil: „Dokázal jsem, že oceány nejsou sto zcela pohltit oxid uhličitý, jak se do té doby předpokládalo, ale že se tento plyn částečně uvolňuje do atmosféry, kde zůstává.“

Tehdy tomu jen málokdo věnoval pozornost, pomyslel si Pat.

Barvy na animaci atmosféry byly čím dál intenzivnější, až se celé rozzářily.

„Apředpověděl jsem,“ pokračoval Revelle, „že za pár desítek let to bude mít vážné dopady na světové klima.“

„Věděli jsme, co přijde,“ vzala si slovo zpátky Jin, „nejpozději od poloviny padesátých let minulého století. Můžeme pokračovat?“

Už sedmdesát let máme možnost zastavit globální oteplování, uvažoval Pat. Jin vykročila dál ahouf ji následoval. Stejně tak iPat. Třebaže lapal po dechu.

°

Vsituační místnosti vsuterénu Bílého domu už byly všechny kravaty dávno povolené. Vedle dronů se na dvou monitorech objevily nové záběry. Led, ledovec, gigantické zasněžené vrcholy.

„Tohle je živé vysílání zČíny,“ upozornila Amber. „Kanál jednoho amerického novináře na YouTube. Účastní se narychlo zorganizované prezentace uMount Everestu. Idalší zpravodajové zČíny vysílají na svých kanálech stejné záběry.“

Obrazy na monitoru se začaly zvláštně prolínat. Teple oblečené zakuklené postavy schované za speciálními brýlemi vzemi věčného ledu. Atamhle vpozadí Mount Everest? Přes to poloprůhledný portrét bývalého amerického prezidenta Lyndona B. Johnsona skloněného nad štosem dokumentů. Vše doprovázel anglickým komentářem ženský hlas snepatrným přízvukem: „… opár let později, vroce 1965, upozornil poradní výbor pro vědu amerického prezidenta Lyndona B. Johnsona ve své zprávě americké politiky poprvé explicitně na to, jaké dopady může mít tato skutečnost na klima. Američtí politici to tedy věděli nejpozději od roku 1965.“

„Co to sakra…“ začal Gil, ale raději zase hned zmlkl. Obličej jeho předchůdce vystřídala nová grafika.

„Koncentrace oxidu uhličitého vatmosféře tehdy činila asi 320 částic na jeden milion,“ pokračovala komentátorka.

„Co to má být?“ ozval se znovu Gil, zatímco sloupce vgrafu rostly čím dál výš.

„Aktuálně jsme na číslu 420 ahodnoty dále rostou…“

„Zahraniční zpravodajové vČíně,“ vysvětlila Amber. „Účastní se prezentace oklimatu přímo pod Mount Everestem.“

Sloupce teď doplnila čísla.

„Dnešní stav,“ oznámil ženský hlas. „Svět produkuje dvacetkrát víc oxidu uhličitého než vroce 1900.“

„AČína na tom má lví podíl!“ vykřikl Gil.

Jeden zasistentů mu něco pošeptal.

Prezident zašermoval rukama.

„Ztište to, Amber. Piloti je mají na dohled.“

17

Hernán González viděl čínské letouny nejdřív jen na přístrojích. Pak se objevily jako tmavé body vjeho zorném poli. Arychle rostly. Hernán se pokusil navázat rádiové spojení. Ale nikdo neodpovídal.

Pohybovaly se teď necelých padesát kilometrů od jižního cípu Tchaj-wanu. Všechny výstražné systémy na ostrově musely blikat červeně. Protivzdušná obrana čekala už jen na poslední pokyn. Kdyby se Hernán ajeho kolegové dostali příliš blízko, mohli by to také schytat. Na zlomek vteřiny se mu před očima mihly výjevy zvelínů na Tchaj-wanu avBílém domě, kde muži voblecích snehybnými, sem tam trochu zpocenými obličeji čekají na dlouho obávaný okamžik dějin mezinárodních konfliktů.

Ve skutečnosti, avtom měl Hernán jasno, neměl nikdo ani ponětí, co dělat: zaútočit dřív než protistrana? Nebo počkat, až bude jisté, že jde skutečně oútok, ariskovat, že pak bude na obranu příliš pozdě? Válka oTchaj-wan se mohla stát rozbuškou skatastrofálními důsledky pro celý region. Anejen ten. Připadal si jako moucha poletující nad obří hromadou výkalů.

Ale něco tu nehrálo. Obestíral ho zvláštní pocit, který nedokázal dobře zformulovat. Během bojových akcí, kterých se zúčastnil, se naučil naslouchat své intuici. Realita byla totiž většinou rychlejší než logické myšlení. Aintuice mu říkala, že tahle monstra si ho ani nevšimnou. Možná proto, že to nemají zapotřebí.

„Jsou odost výš než my,“ řekl do vysílačky. „Adál stoupají.“

„Letová hladina?“ chtěla vědět centrála.

„Třináct tisíc osm set metrů,“ odpověděl Hernán. „Pokusím se knim dostat blíž. Ale vypadá to, že jsou minimálně vpatnácti tisících. Spíš výš.“

Patnáct tisíc metrů byla pro Super Hornet maximální výška letu. Když šlo do tuhého, dostal by se do ní za minutu aněco. Vpřípadě nutnosti by to zvládl iokousek výš. Hernán se rozhodl zkusit, co to dá.

„Akromě toho,“ podotkl, „jestli hodně rychle nezmění kurs, minou jižní pobřeží Tchaj-wanu odobrých pětašedesát kilometrů.“

Spolu sostatními americkými stíhačkami zamířil do prostoru mezi drony atchajwanskou pevninou, která se rýsovala hluboko pod nimi. Dal pilotům vletce pokyn, aby vtáhlé levotočivé zatáčce kopírovali dráhu letu dronů apokusili se přitom vystoupat na jejich letovou hladinu.

„Pořád žádné náznaky, že by šlo oútok,“ potvrdil. „Míří neomylně na jihovýchod.“

Byli právě vysoko nad městem Kao-siung ujihozápadního pobřeží. Jestli drony skutečně cílily na Tchaj-wan, šly na to dost složitě. Hernán cítil, jak mu tuhnou svaly na krku. Tam dole zatím všichni seděli jako na trní ajejich prsty se téměř dotýkaly tlačítek, která měla moc odstartovat katastrofu. Zkřižníku Theodore Roosevelt mezitím odstartovaly další stroje.

Jen tyhle neforemné, obří černé obludy se šesti gigantickými křídly si jako odporný přerostlý hmyz razily cestu vzduchem na jihovýchod aosvůj doprovod nejevily sebemenší zájem. Super Hornety vedle nich nevypadaly jako sršně, jak by jejich název mohl napovídat, ale jako octomilky vedle bizarních obřích brouků.

Tímhle směrem leželo už jen pár ostrůvků. Za nimi pak kromě Filipínského moře dlouho nic.

Hernán horečně pátral očima po čemkoli, co by naznačovalo přítomnost útočných zbraní nebo ohlašovalo chystaný útok proti němu či ostatním. Jasně viděl jen to, že jednotlivé páry křídel jsou přimontované ktrupu vrůzných výškách. Přední pár, umístěný jako udolnoplošníků na spodním okraji, byl zahnutý mírně dolů. Prostřední dvojice, nejdelší ze všech, zhruba uprostřed. Zadní pár křídel čněl vpoloze hornoplošníku, zahnutý mírně nahoru. Ale ani uřady výstupků podél šesti černě lesklých křídel, ani na stejně zbarveném trupu nedokázal najít nic, co by byť jen vzdáleně připomínalo rakety či jiné zbraně. Pokud by tyhle stroje nějaké zbraně nesly, musely by být skryté někde uvnitř. Případně to mohly být zbraně elektronické, které by drony nemusely opouštět. Ale na jakou vzdálenost by dokázaly fungovat? Zvýšky šestnácti kilometrů?

Hernánovy přístroje se začaly třást. Právě dosáhl výšky šestnácti tisíc metrů, když se celý stroj rozvibroval. Hernán napjal celé tělo, aby třas zkrotil. Schladnou hlavou přitom počítal, jak dlouho dokáže hornet odolat takové zátěži.

Obří brouci byli už teď aspoň tři sta metrů nad ním. Adále stoupali. Přitom udržovali precizní formaci ve tvaru písmene V.

„Musejí mít extra výkonné motory,“ podotkl Hernán. Došlo mu, kčemu potřebují šest křídel, která byla navíc delší aširší, než jaká kdy viděl. Dokázaly se díky nim anavzdory své velikosti udržet ve vzduchu. Anejspíš ivmnohem vyšší hladině.

Co tu nahoře pohledávají?

Tchaj-wan jim pomalu mizel za zády.

„Vraťte se zpátky do bezpečné výšky,“ uslyšel zvysílačky rozkaz, „audržujte si je na dohled, dokud to půjde.“

18

Martin vdodávce obezřetně projížděl nočními ulicemi Berlína. Chalíl se nasoukal do úzkého prostoru mezi sedadla astěnu nákladového prostoru. Pochopitelně jim nedělalo žádnou velkou radost pohybovat se po městě vtomhle elektrickém modelu. Výměna aut se spalovacími motory za elektromobily neřešila problém sucpanými městy ani obří spotřebou materiálů azdrojů vautomobilovém průmyslu. Tentokrát ale neměli na výběr.

Ulice nebyly tak prázdné, jak by člověk vtuhle hodinu očekával. Sienna pozorovala vchody do domů míhající se kolem nich– vřadě znich spali bezdomovci, sem tam dokonce ve stanu. Vhouští šustila zvířata, zřejmě krysy nebo kuny.

Sienna si prošla hlavní stránky sociálních sítí aisvé chatovací aplikace. Po několika příspěvcích zpozorněla. Všude vládlo jediné téma: na čínské obloze se objevily podivné megadrony. Po letmém přehlédnutí si je teď Sienna prohlížela pozorněji.

Martin zachytil její nervozitu.

„Děje se něco?“ zeptal se.

Zvedla telefon tak, aby on iChalíl viděli na displej. Martin trochu zpomalil apodíval se na fotky dronů.

„Co to je?“

„Podle nepotvrzených zpráv cokoliv, od mimozemšťanů přes čínský útok na Tchaj-wan aVietnam až po nějakou klimatickou akci. Pravděpodobně je do vzduchu vypustila Čína. Píšou, že letí výš než normální letadla.“

Skrolovala dál, až narazila na zahraničního zpravodaje, který vysílal od ledovce Rongbuk. Znovu Martinovi rychle ukázala displej.

„Teď to neřeš,“ odbyl ji, „potřebuju se soustředit.“

„OK.“ Na chvíli se pohroužila do zpráv apak oznámila: „Několik zahraničních zpravodajů, mezinárodní média izpravodajské agentury vysílají onarychlo svolané čínské prezentaci na ledovci Rongbuk. Jde oklima aselhání Západu.“

„To se nám skvěle hodí do krámu.“

19

„Až do konce sedmdesátých let se vědcům nepodařilo přinést přesvědčivý důkaz otom, že již pozorované oteplování Země způsobil člověk,“ slyšel Pat pokračování Jinina výkladu. „Toho využili zástupci ropného auhelného průmyslu arozjeli lživou propagandu, která předčila ikampaň tabákové lobby. Šířili mezi lidmi mylné představy, které přetrvávají dodnes. Navzdory tomu, že reálné důsledky skleníkového efektu byly od osmdesátých let čím dál očividnější avědecké důkazy jsou dnes nezpochybnitelné.“

Pat zalapal po dechu. Sestup kledovci ho stál hodně sil. Naštěstí Jin vyhlásila krátkou přestávku.

„Na konferenci vTorontu vroce 1988 slíbily vlády průmyslových zemí, že do roku 2005 sníží své emise oxidu uhličitého odvacet procent. Ty vté době obnášely skoro dvacet miliard tun. Dnes víme, jak to stímhle slibem dopadlo. Jen Evropě se od té doby podařilo emise alespoň trochu snížit. Když se čísla lehce přikrášlí.“

Pat zvedl oči, aby se podíval, jaký kus cesty už mají za sebou. Brýle mu automaticky zobrazily původní úroveň ledovce. Připadal si jako pod vodou. Nebo spíš pod ledem.

Snad se nakonec nebudou muset drápat ještě zpátky nahoru!

„Celosvětová produkce vzrostla do roku 2005 na více než dvacet osm miliard tun. Pokračujte za mnou, už se blížíme kcíli.“

VPatových brýlích se přehrávala další videa zkonferencí. Lidé měli na sobě oblečení, jaké si pamatoval zvlastních studentských let. Měl pocit, jako by tam stál snimi.

„Vroce 1992 se světové společenství na klimatické konferenci vRiu de Janeiru shodlo na tom, že je třeba omezit lidské zásahy do klimatického systému, zbrzdit globální oteplování aminimalizovat jeho dopady– svůj slib stvrdilo podpisem Rámcové úmluvy ozměně klimatu, známé pod zkratkou UNFCCC.“

Pokračovali vcestě dolů po schodech.

„Od té doby vzrostla průměrná teplota na zemi opůl stupně Celsia,“ pokračovala Jin. „Aovíc než jeden stupeň ve srovnání sdobou před průmyslovou revolucí.“

„Tady ten dojem teda fakt nemám,“ zabručel Pat.

Skupina se zastavila.

Vrozšířené realitě se objevila teplotní mapa celé planety. Severní polokoule byla zbarvená více do červena ačím blíže ksevernímu pólu, tím tmavší byl ibarevný odstín. Podobně to vypadalo ivokolí Antarktidy. Zoblasti severní hemisféry, která si dosud držela oranžovou barvu, vyčnívala jedna červená skvrna: Himaláje.

„Čím severněji měření probíhá, tím vyšší je naměřená teplota,“ pokračovala Jin odhodlaně ve výkladu. „Na severním pólu činí rozdíl tři stupně. Nákladní lodě atankery mají čím dál častěji příležitost využívat severní trasu, která dříve bývala přes zimu zamrzlá. Vroce 1997…“

°

„… se 191 států podpisem Kjótského protokolu zavázalo snížit emise CO_2.“

Vsídle německého kancléře stáli téměř všichni přítomní před monitorem, na kterém už pár minut běželo video, kvůli němuž uprostřed noci zavolali ikancléře.

„Spojené státy se pochopitelně nepřipojily,“ oznámila mluvčí. „Avýsledek? Emise dále rostou. Nezdarem skončila konference OSN ozměně klimatu vPoznani vroce 2008 ivKodani vroce 2009. Ave stejném duchu to pokračovalo dál.“

Hlouček na obrazovce pokračoval vsestupu. „Mluví oklimatu,“ prohlásil nejapně ministr zahraničí.

Na dalších monitorech vkonferenčním sále běžely americké zpravodajské stanice avzrušené reportáže očínských dronech. Podle satelitních snímků byly necelých sto kilometrů jižně od Tchaj-wanu.

„Vzhledem knepříznivému vývoji se vroce 2015 vPaříži 195 zemí překvapivě dohodlo na tom, že omezí globální oteplování na stupeň apůl,“ popisovala mluvčí snímky historické dohody zfrancouzské metropole. Ty pak vystřídaly už dobře známé sloupečky grafu, které rostly stále výš.

„Úspěch se však nedostavil. Emise CO_2 překonaly vloňském roce hranici pětatřiceti miliard tun. Pandemie přinesla jen drobný pokles.“

„Čínské letouny už minuly Tchaj-wan,“ konstatoval ministr zahraničí. „Pořád se ještě neotáčejí zpátky?“

„Druhá skupina zase přeletěla Vietnam,“ poznamenal ministr obrany.

°

Amber soustředěně hleděla na obrazovky se satelitními snímky jihovýchodní Asie, na kterých označovaly pestrobarevné tečky trasu letounů jižně od tchajwanského pobřeží avprostoru nad Vietnamem. Napětí vmístnosti se pořád ještě dalo krájet, vzduch jako by vibroval.

Na vedlejší monitor se přenášely záběry zamerických stíhaček, které čínské drony doprovázely. Kamera na jednom ze zadních strojů snímala armádní letku– čínské megadrony byly vidět vpředu, opoznání výš.

Málokdo teď věnoval pozornost přenosu od Mount Everestu, jehož moderátorka právě říkala: „… také po Glasgowském paktu oklimatu zroku 2021 zůstala jen prázdná slova. Bylo zřejmé, že opatření, která se podařilo prosadit, jsou příliš pomalá apříliš skromná…“

Přijměme mimozemšťany vmíru!

Konec se blíží!

20

21

22

23

24

25