Alobalky

Lenore Bonnet

Pro vás, kteří jste teď vzrušeně otevřeli tuto knihu, mám jedno velké upozornění:

NIC Z TOHO, CO SI PŘEČTETE, ZA ŽÁDNÝCH OKOLNOSTÍ, NIKDY A NIKDE NEZKOUŠEJTE!

Dobře, pokud jinak nedáte, ohledně sexu jsou malé výjimky povoleny. Ale buďte sakra opatrní!

Anotace

Tahle kniha není o kleptomanii, jak by se mohlo zdát. Je o byznysu, ve kterém se točí spousta peněz. Můžete mi věřit, že dost lidí naseru, ale mně je to putna. Pokud byste se někdo poznal, není to náhoda, naše cesty se v minulosti stoprocentně protnuly.

Otázka zní: jsem jenom skvělá lhářka s bujnou fantazií, nebo listuju ve své paměti a vzpomínám na staré dobré časy? Úsudek si vytvořte sami.

Dbejte zvýšené opatrnosti a po přečtení si vypláchněte oči svěcenou vodou.

Možná potom nebudete paranoidní.

Možná!

Velké poděkování patří těm, kteří vědí, kdo opravdu jsem.

Brno, 2025

Nakladatelství © SOLIS, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Solis,

Příkop 4, Brno 602 00

web: http://www.solis-nakladatelstvi.cz,

e-mail: nakladatelstvi.solis@email.cz

První elektronickou publikaci,

v pořadí 109. eknihu v edici SOLIS,

první elektronické vydání.

Autor © Lenore Bonnet

Korektura a redakce: Nicol Keithe, Markéta Hrubá, Lucie Zubalíková

A Zahradník ze Stínu

Sazba: Monika Kurucová

Obálka: Věra Marešová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí

být kopírována či jiným způsobem rozšiřována

bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN

978-80-53064-67-5 (epub)

978-80-53064-68-2 (PDF)

Alobalky

Usadíte se pohodlně v kavárně, v jedné ruce svíráte hrnek s kávou, v druhé mobil. Život plyne a vám se zdá, že nad ním nemáte žádnou moc. Díváte se okolo sebe jako němý účastník zvrácené hry, která přesahuje vaši vůli. Od útlého věku jsme vystaveni výuce, jak správně přemýšlet, jak se zařadit do společnosti, být prospěšní a hlavně se zbytečně neptat. Vždycky se najde někdo chytřejší, kdo vám svou pravdu naservíruje lépe, než to dokáže váš rozum, ne?!

Neviditelná ruka moci nás tlačí do rolí, které nám nic neříkají, přesto jsme je přijali a nestěžujeme si. Ale takhle to nefunguje, ne až do smrti a rozhodně ne pro všechny. Může přijít událost, která nás otupí, zlomí nebo změní. Pak se jednoho dne probudíme s neposednou touhou zakousnout se do té ruky, která nás vede – možná jen pro lepší pocit, možná proto, aby aspoň povolila stisk. Z touhy se stane realita. Vyserete se na všechno a na všechny, jdete si za svým cílem.

Já to udělala. Bez dlouhého váhání jsem si jednu kapitolu života užila tak, že se za to vůbec nestydím. Kdybyste se snad za mě chtěli stydět, nečtete tuhle knihu. Všechno má své stinné stránky, ale já jsem na téhle cestě ublížila jen menším rybám.

Moje pravé jméno se nedozvíte nikdy, to falešné brzy. Vyrostla jsem v úplné, zajištěné rodině střední třídy. Navenek byla bezchybná, před okolím se snažila být kazatelem morálky podle aktuálních trendů, prostě standardní společenský model. Možná už tenhle popis vám napověděl, jak strašná komedie to byla a kolik mě stálo úsilí se z té šaškárny vymanit. Od narození jsem se stávala někým, o kom jsem věděla, že jím být nechci. Teď asi namítnete, že jsem byla dítě, a co mohou děti vědět o dospěláckých problémech a vůbec o světě? Ale já jsem svět i své rodiče chápala po svém a dodnes je považuju spíš za děti. Jo, své rodiče.

Nechala jsem se přetěžovat výmysly, které měly splnit neuskutečněné vize někoho jiného, potlačovala očekávání od sebe samé, ztrácela jsem se. Tyhle malé střípky neposednosti se do mě zabodávaly tak dlouho, až jsem se jednou probudila s nutkavou touhou hodit celý dosavadní život za hlavu. Oznámila jsem to rodičům a bez větších dramat se mi dostalo odpovědi, že pokud to tak chci, ať si to zkusím… ale bez jejich podpory. Nejspíš očekávali, že mě tím donutí k ústupku, ale to se nestalo.

Když jsem opustila domov, bylo mi čerstvě sedmnáct a byla jsem odhodlaná jít si za vším, co chci, bez ohledu na to, jakou cestu zvolím.

Může vám to připadat, že se snažím vypsat z bolístek, které mě trápí, ale tak to není. Nikdo z nás nedostal do rukou manuál, jak se vyhnout fuckupům, a přiznávám, že některým jsem se ani vyhýbat nechtěla – jsou fakt výnosné a zábavné. Možná se teď snažím neobratně vysvětlit, že ani špatně rozdané karty ještě nemusí znamenat, že prohrajete všechno, co máte. Můžete je včas zahodit. Můžete se vymanit z čehokoliv, pokud v tom nechcete žít. Zahořklost, závist a nepřejícnost nás nikam nedostanou, ale cílevědomost a vůle ano. Rodiče by si teď jistě rádi přečetli, že jsem vystudovala prestižní školu a nastoupila do perspektivního zaměstnání, protože přesně to pro mě chtěli. Měla bych to všechno pěkně nalajnované, nemusela bych příliš rozvíjet kritické myšlení a nakonec by mě na té cestě rozhodilo něco nekomfortního. Děkuji pěkně za takovou nabídku, rodičové, ale tohle bych nebyla já.

Naučila jsem se mít sama sebe ráda, přestože vím, jaká jsem. Rodina mě nenaučila, jak se stát lepším člověkem, ale naučila mě nosit perfektní klamavou masku, ze které dodnes čerpám ve svůj prospěch. A ostatní vlastnosti? Ty obrousil sám život a alobalky.

Zamysleli jste se někdy nad tím, kdo by mohla být ta elegantní, vkusně a velmi draze oblečená dáma, kterou jste právě minuli? Jakou dělá práci? Lidé mají tendence posuzovat věci povrchně a nad hlubšími otázkami mávnout rukou. V tom lepším případě. V tom horším vymýšlejí teorie, jak dotyčná dáma ke svému společenskému statusu análně přišla. To nejzajímavější zůstává jejich očím skryto. Tak to sofistikovanější lidé dělají – těží obrovské množství peněz z povrchnosti ostatních.

Otázky se tedy nabízí. Kým jsem byla? Kým stále jsem? Byla jsem tou dámou, za kterou se ohlédnete na ulici? Jakou jsem dělala práci? Živila jsem se jako profesionální zlodějka. Hned v úvodu bych vám ale ráda něco řekla. Všechny zlodějky nejsou chudinky, které z nouze kradou za drobné. Věřte, že převládají profesionálky nebo kleptomanky. Vydělávali jsme tolik peněz, že se nám časem nevešly do bezpečnostních schránek v bance, i když… oficiálně jsme tam žádné neměli, že?

Za peníze si s troškou talentu můžete koupit úplně nový život. Image, kterou po vás žádá okolí, nebo prostě osobnost, jakou jste vždycky chtěli být. Ale co si koupit nemůžete, je adrenalin, pro který jsme všichni žili. Slabou duši by připravil o poslední zbytky kyslíku, ale nás motivoval. A ty prachy? Světu okolo nás přidaly pár barev, které se do té doby utápěly v šedi.

Náhody neexistují

Ve škole se dá dělat spousta zajímavých věcí. Studium je bohužel až na posledním místě, protože učební osnovy v Čechách nejsou základem pro podporu větších talentů. Naopak drze dodám, že systém školství je zastaralý a záměrně boří kreativitu dětí. Těch několik málo skvostů, které tu přesto máme, je spíš dílem náhody a dostatečně alternativního prostředí.

Ráda jsem sedávala v lavici sama, abych měla víc prostoru, a vždycky vzadu, protože tak jsem získala perfektní přehled o tom, jak se ostatní spolužáci chovají. Když jsem se později rozhodla, že si dodělám maturitu, nebylo to kvůli práci, tam bych si dokázala poradit i bez ní. Bylo to proto, že bez maturitního vysvědčení se na mě lidé dívali skrz prsty. Jako by snad na tom papíru bylo napsáno, kým jsem a co umím.

Měla jsem možnost si to krásné potvrzení o zkoušce dospělosti koupit, ale to by bylo moc snadné. V životě sice nedělám některé věci zrovna poctivě, ale ty se týkaly mého příjmu. Pokud jde o všechno ostatní, snažím se být maximálně poctivá. Věřím na karmu. Cokoliv děláte, cokoliv mezi lidi posíláte, se vám jednou vrátí.

Bylo to dekadentní, vstoupit po tak dlouhé době znovu na školní půdu. Zavzpomínala jsem na staré časy a usadila se v poslední lavici u okna. Pozorovala jsem nové spolužáky, kteří postupně zaplňovali lavice. Celkem průměrní lidé až na jednu menší brunetku, která se od nich lišila nejen oblečením, ale i nenápadností. Bára. Moc nemluvila, a když něco řekla, nic chytrého to nebylo.

Poprvé jsme se daly do řeči asi měsíc po začátku školního roku. Nerozuměla výkladu, a tak se mě zeptala. Mívám ve zvyku projevovat svou vlídnější tvář, ale čím jsem starší – a řekla bych i rozumnější –tím větší si vytvářím odstup. Málokdo snese mé upřímné názory a mě nebaví být korektní. Snažila jsem se jí to vysvětlit tak jemně, jak to jen šlo. Ani Barbie by nechtěla slyšet, že není jediná na světě. (Smích.)

Přesto jsme se začaly bavit víc. Nechodila jsem na výuku pravidelně, protože jsem to nepotřebovala, ale byla jsem překvapená, že Bára se objevuje ve škole ještě méně často než já. Jako majitelka obchodu s oblečením to odůvodnila pracovní vytížeností. Časem jsem na ni změnila názor. To, co ztrácela na inteligenci, doháněla humorem a celkem peprnými historkami ze svého soukromí.

Od Báry jsem si také vzala nejcennější radu do života. Můžete dělat všechno, co sype prašule, ale nejdůležitější je výdělek chytit za pačesy a ukočírovat ho. Měla kurevskou pravdu! Když se zničehonic dostanete k obrovskému množství peněz, může vás to psychicky zničit.

Těžko porozumíte lidem, kteří s takovým břemenem denně svádí boj, když nejste jedním z nich. S velkým majetkem totiž přichází zodpovědnost, kterou ne každý ustojí bez újmy. Myslím tím drogy, alkohol, hazard, promiskuitní chování, neobvyklé koníčky a jiné. Každý má v šatníku kostým kostlivce, ale někteří si ho oblékají častěji a mezi ně patřila i Bára. Rady rozdávala jak nejzkušenější životní mentor, proto mě pořád překvapovalo, že se jimi sama neřídí.

Tou dobou jsem už byla ve třídě vyhlášeným šprtem (tady bych ráda vysvětlila, že ve skutečnosti mám jen skvělou paměť a zdravý selský rozum, na slovo šprt jsem opravdu alergická). Báru tedy napadlo, že bychom si mohly vzájemně vypomáhat.

Bára: „Nechtěla bys za mě vyplňovat testy v online studijní zóně? Nemám na to čas, jak víš a tobě to jde rychle…“

Já: „Myslíš to vážně? Vždyť je to jednoduché!“

Bára: „Pro tebe jo.“

Já: „Na maturitu mít čas budeš?“ zasmála jsem se.

Bára: „Ta je daleko. Neproděláš, přivezu ti pytel oblečení. Vyberu a zaplatím.“

Já: „Hmmm… tak jo. Dej mi přístupové údaje.“

Bára: „Nebudeš toho litovat,“ podala mi papírek s údaji.

Fráze o tom, že nebudu litovat, zní teď zpětně vcelku pekelně, ale tehdy jsem neřešila, co bylo a bude. Většinu času jsem se oblékala sportovně a nevěnovala tomu větší pozornost.

Asi za měsíc mi Bára přinesla obrovský pytel nacpaný oblečením. Všechno bylo z nových kolekcí, s visačkami a musela jsem ocenit, že to vypadá moc dobře. Musela se plácnout přes kapsu, myslela jsem si naivně.

Když se totéž opakovalo další měsíc, už mi na tom začalo být něco divného, ale neptala jsem se.

Zhruba po půl roce jsem Báru pozvala ke mně domů, abychom pokecaly mimo školní budovu a něco ogrilovaly. Připravila jsem špízy a dala chladit víno. Bára přivezla steaky, pivo a další víno. Maso se grilovalo a každá další sklenice vyvolávala osobnější otázky…

Já: „Jak to vlastně děláš s tím oblečením? Vrtá mi to hlavou už od prvního pytle. Musíš na mně strašně prodělávat, ne?“

Bára: „Neprodělávám,“ tajemně se na mě podívala.

Já: „To přece nejde…“

Bára: „Ale jde. Já to nekupuju.“

Já: „Cože?“

Bára: „Kradu to,“ dodala s úsměvem.

Já: „No doprdele! Ale jako… napadlo mě to. Jak to teda děláš?“

Bára: „To bych ti ráda vysvětlila v terénu.“

Já: „V terénu?!“ zarazila jsem se.

Bára: „Dlouho přemýšlím, že bych ti to nabídla. Mám dobrou parťačku, ale štvou nás nosičky. Jsou nespolehlivý, remcají a nám se kvůli tomu serou obchody. Prospělo by jim, kdyby si uvědomily, že jsou nahraditelný. Nechtěla bys za ně zaskočit?“

Já: „To záleží, co přesně bych měla dělat. Zatím jsi toho moc neřekla.“

Bára: „Všechno ti ukážu na místě, protože se to blbě vysvětluje. Tvůj úkol bude vynést všechno, co ti připravíme do tašek.“

Já: „Zní to jako brnkačka, ale… budou tam i rizika ne?“

Bára: „Rizika jsou minimální. Za ty prachy to stojí.“

Váhala jsem, ale vůně peněz pro mě byla lákavá. Jestli jsem někdy stála před rozhodující otázkou, která by mi změnila život, pak to bylo právě teď. Tím jsem si stoprocentně jistá.

Já: „Dej mi čas na rozmyšlenou.“

Bára: „Jasně, ale nerozmýšlej dlouho. Mimochodem kluci z ostrahy s námi spolupracují a tam, kde žádné nemáme, si hlídáme limit, aby se nejednalo o trestný čin…“

Já: „No, tímhle jsi měla začít! Počítej se mnou.“

27. dubna 2014 jsme se dohodly na spolupráci, aniž bych tušila, co mi to přinese. V mém okolí se pohybovali různí lidé. Znala jsem děvky, pornoherečky, podržtašky mafiánů, ale i úřednice a řemeslníky. Každý z nich měl osobní, morální, společenské důvody, proč si takovou práci vybral. Nesoudila jsem je. Často jsem se ale ptala sama sebe, proč si Bára vybrala mě. Později jsem se dozvěděla, že jsem nebyla jediná, koho oslovila. Spolužačka, které nabídla spolupráci jako první, bohužel (nebo bohudík) odmítla. Chtěla nám pomoct k výdělku, nebo jsme jen působily dojmem, že za prachy uděláme všechno?

Zpětně se musím smát tomu, jak vám několik okolností může změnit život, přestože jste v pořadníku potenciálních spolupachatelek až druzí.

Zlodějský slovník

Každý obor má svoji specifickou terminologii. Některá je složitější, některá lehčí, každopádně bych byla nerada, abyste se v té zlodějské ztráceli. Proto jsem si pro vás připravila krátkou slovníkovou průpravu. Často se vyjadřuju jenom v ženském rodě, protože tuhle práci opravdu dělají převážně ženy.

Díky tomuhle slovníku se budete lépe orientovat ve zlodějském byznysu. Pár věcí jsem si přesto nechala pro sebe.

Čurák – Magnet zabalený v ponožce. Není to obyčejný magnet, který se dá běžně koupit. Dostanete se k němu buď přes někoho, kdo má obchod s oblečením, nebo s takovými „součástkami“ kšeftuje. Ponožka je nutná k tomu, aby na magnetu nezůstaly nežádoucí otisky prstů.

Čuráky – Název pro bezpečnostní kódy, který vymyslela Evženie, aby lidé kolem nevěděli, o čem je řeč. Proč si vybrala zrovna tohle slovo, jsem nikdy nepochopila.

Bomba – Objemná kabelka nebo sportovní taška vystlaná několika vrstvami alobalu. Používala se v úplných začátcích tohoto řemesla. V obchodech, které začaly používat senzory na alobal, bombu nahrazoval chobot.

Chobot – Moje nejoblíbenější pomůcka, ke které se váže několik dost prekérních historek. Dlouhá kapsa, která se také skládala z několika vrstev z alobalu, ale byla o dost menší a hubenější než bomba. Chobot nezachytily ani brány, které dokázaly detekovat větší alobalové plochy.

Sivý – Speciální látka, která později nahradila alobal. Jsem si celkem jistá, že skutečné profesionálky ji používají ještě teď. Amatérky loví dál s alobalem, nechávají se chytit a dělají akorát ostudu.

Pizděc – univerzální označení buď příznivé, anebo nepříznivé situace. Oblíbená hláška naší Evženie. Někdy mi dalo hodně práce poznat, kdy je pizděc dobrý a kdy špatný.

Couračka – Akce, při které by celková hodnota kradeného zboží neměla přesáhnout 5 000 Kč. Pokud by nás někdo chytil, jednalo by se pouze o přestupek řešený pokutou (většinou to spravila tisícovka). Od října roku 2020 se tento limit zvýšil na 10 000 Kč.

Nosička – Zodpovídá za hladké vynášení připravených tašek z obchodu. Nosí speciálně upravenou kabelku, občas k ní může přibrat ještě pár igelitek. Doba jejího pobytu v obchodě se liší podle situace.

Ládovačka – Zlodějka, která ze zboží odstraňuje kódy nebo skládá zboží i s kódy do speciálně upravených tašek. Na první pohled se to může zdát jako jednoduchá práce, ale tak to není. Při „čistění zboží“ je potřeba být rychlý, zároveň i tichý, aby kódy při kontaktu s magnetem nevydávaly klapavé zvuky. Ládovačka tráví v obchodě nejvíce času z celé party.

Straka – Dohlíží na koordinaci celé party. Kontroluje úhel kamer, pozoruje prodavačky a případně i nespolupracující sekuriťáky. Vybírá zboží, které odnáší do kabinek ládovačkám, odvádí pozornost, pokud se předpokládá pískání u brány, a improvizuje, když něco nejde podle plánu.

Volavka – Jakýkoliv amatér, který si myslí, že umí krást, a opak je pravdou. Používá zastaralé techniky. V obchodě se často připlete do cesty profesionálkám, které na ni pak nekompromisně upozorní, aby ji sekuriťáci chytili. Ano, i tak drzé umí profesionálky být. Kamerové záznamy volavek se pak objevují v médiích jako odstrašující příklad, ale jsem si jistá, že to žádného zloděje stejně neodradí.

Zbytek party

Bára

Spolužačka a zaučovatelka. Do téhle holky byste vážně neřekli, že šéfuje organizované skupině zlodějek, ba dokonce že je sama zlodějkou. Metr šedesát vysoký diblík s hnědými vlasy a pronikavě modrýma očima. A byla vtipná. Moc chytrosti nepobrala, jenže co jí pánbůh nenadělil takhle, to doháněla svými manipulačními schopnostmi. Uměla dostat lidi přesně tam, kam potřebovala, a penízky zvládala počítat také obstojně. Netrápily ji žádné vazby, protože s rodinou nevycházela. Vyznačovala se osobitým stylem oblékání, k němuž čerpala inspiraci ze sociálních sítí (občas jsem měla pocit, že jednou blonďatou influencerkou je doslova posedlá, protože ji u většiny příspěvků označovala, a dokonce si kupovala stejné věci). Bydlela v pronajaté garsonce a zadek si vozila v bílém sportovním mercedesu.

Sama začínala jako nosička pod dohledem nejzkušenějšího ruského zloděje, který se u nás kdy objevil. Ve své éře zaučoval většinu holek z branže. Bára si u něj zajistila trvalou pozici tím, že ho ošukala. Nechápu, co na něm viděla. Prý uměl ženské ukecat na velké péro, ale tušila jsem, že z její strany v tom nebyl jen vocas, ale i kalkul. Ujal se Báry v době, kdy to potřebovala, a pomohl jí postavit se na vlastní nohy. Všechno ji naučil a dostal do branže, ve které se do té doby pohybovali jen cizinci. Jako sehraná dvojice zlodějů spolu fungovali dvanáct let, než jejich divná lovestory skončila. Musel zdrhnout, vrátil se do Ruska a v Čechách ho už nikdo nikdy neviděl. Tehdy se Bára dala dohromady s Evženií a později k sobě přibraly nosičky.

Evženie

Ukrajinka, která žila s celou početnou rodinou v Čechách. Byla o kousek vyšší než já, měla špatnou pleť, vytetované obočí a husté vlasy s blond melírem. Stylem oblečení navíc připomínala kolotočáře, což bylo pomyslným hřebíčkem do její rakve. Sotva se na ni člověk podíval, už tušil, do jaké skupiny kriminálních živlů patří. Pravděpodobně kvůli tomu to byla z jejich dvojice ona, kdo odcházel s tresty, ale ani to ji neodradilo. Navzdory všemu zůstala levou i pravou rukou Báry, se kterou se navzájem oslovovaly „čubo“.

Její manžel pracoval jako vedoucí bezpečnostní agentury. V rámci možností poskytoval zlodějkám velmi dobré informace, aby věděly, na co si dávat pozor, včetně podobizen tajných sekuriťáků.

Evženie se práce rozhodně nebála. Když nekradla, chodila uklízet do bytů a firem a vydělávala si tím velmi slušně. Jako jedna z mála uměla hospodařit s penězi, takže v případě nouze vydržela opravdu dlouho vyžít z úspor, ale stejně mi bylo záhadou, jak se přes tohle všechno stále udržela v branži.

Renata

Čtyřicetiletá diskotéková královna na koksu. Měla sice super vysokou postavu, ale její vyžilý obličej, který připomínal přesolárkovaný pytel na zmije, celkový dojem totálně zabil. Neoblékala se nejhůř. Možná se mohla zamyslet nad odstínem rtěnky, ale co byla nevhodná rtěnka ve srovnání s hovny, která z těch pastelově růžových rtů padala? Potkaly jsme se jen párkrát a pokaždé jsem raději dělala, že neslyším, co říká, protože jinak bych jí musela oponovat něčím pozitivním a jsem si jistá, že by z toho byla hádka.

Povoláním byla servírka a bydlela sama. K problémům se nestavěla čelem, řešila je alkoholem a kokainem. Pak ji vždycky někdo na diskotéce šukal a ona se strašně divila, že z toho není svatba. Několikrát jsem byla u toho, když jí Bára po telefonu domlouvala. Vyjma podělaného osobního života se její negativní povaha a nervozita propisovaly do zlodějiny, proto chodila na plac spíš nepravidelně, v podstatě jen když byla nouze.

Magda

Velmi zvláštní osoba a možná případ pro psychologa. Vypadala fakt skvěle (troufla bych si říct, že z nás byla nejhezčí), ale sebevědomí měla na nule. Husté, dlouhé kaštanové vlasy, modré oči, plné rty, vysoká souměrná postava. Živila se jako servírka, přestože vystudovala práva. Brilantně se orientovala v nákladech na bydlení, a právě proto se stala profesionální vyžírkou v mamahotelu. Proč by se stavěla na vlastní nohy, když mohla bydlet u rodičů a nemít žádné starosti? Podle Báry si hrála na hypochondra, aby si to u rodičů obhájila.

Měla jsem z ní pocit, že ona je přesně ten typ člověka, kterému ani intelekt, ani vzhled, ani vzdělání nezaručí použitelnost v běžném životě. Chlapi před ní brali roha. Pracovně jsem s ní až takový problém neměla, protože jsme spolu nepřišly často do styku, a když už na to došlo, pokaždé držkovala. Nese toho moc, je to těžký a tak dále… Co tedy od funkce nosičky čekala?

Valina a Salina

Dvě zlodějské stálice, sestry původem z Ukrajiny, do kterých byste už tuplem neřekli, že jsou zlodějkami. Obě byly vysoké, černovlasé, měly hnědé oči a na první pohled působily jako manažerky z nějakého korporátu. Pokud jste je tedy nepotkali při práci, kde preferovaly styl staré čochty. Převleky prostě nebyly jejich silnou stránkou.

Svůj život v přepychu sdílely na sociálních sítích, což bylo vzhledem k jejich profesi na pováženou, ale možná jim to bylo stejně u zadnice jako to, že jejich převleky stojí za prd. Vědělo se o nich široko daleko, že mají rády drby, a drbaly fakt všechny, zloděje i lidi kolem. Zcela nedobrovolně jsem s nimi trávila oddechové pauzy, které domlouvala Bára, aby se od nich něco málo dozvěděla. Zároveň to pro ně měl být signál, že s nimi počítáme. Je pravda, že nám občas i pomohly, ale zároveň svou nenažraností působily v obchodech víc problémů než jiné holky. Hrabaly, hrabaly a hrabaly, dokud bylo co hrabat. V tomhle se dost podobaly Evženii.

Sára a Evan

Legendární manželský pár. Denně dokázali vydělat klidně milion korun. Pro nás ostatní byla taková částka jen mlhavý sen, pokud jsme se nevydali do zahraničí. Sára disponovala nejmodernějšími zlodějskými vychytávkami a obstojně zvládala i převleky. Vrcholem jejího umění bylo falešné těhotenské břicho, ve kterém bylo dost úložného prostoru, a k tomu kočár s dětským komparzem. A Evan? Kdyby jemu nebo Sáře někdo překážel v cestě, hravě by ho posadil do kouta. Říkalo se o něm, že si odseděl pár let za vraždu. Kdo ví, jestli to byla pravda, nebo jen důmyslně vymyšlená image, aby ve zlodějském prostředí budil respekt. Některým holkám se z něho rolovaly kalhotky až ke kotníkům, ale on měl oči jen pro Sáru.

Měli svá pravidla. S nikým se nehádali, neměli zájem kohokoliv drbat a byli skoupí na informace. Pokud se jednalo o informaci, kterou ke své práci potřebovali oni, byli ochotni ji vyměnit za jinou. Tohle jsem na nich měla ráda. Jednou jsme je s holkama šmírovaly, když odcházeli z obchodu ke svému autu. Ten kontrast mezi jejich oblečením a nejnovější audinou, do které nastupovali, byl komický. Fakt je, že jsme jim nesahaly ani po kotníky.

Báby

Tak trochu váhám, jak je vlastně popsat. Báby nebyly profesionálky, ale nebyly ani úplné amatérky. Věkově kolem padesátky, obě nosily paruky a kožené kabáty. Zboží kradly na objednávku jednotlivých klientů. Velkoodběratele nikdy neměly a nemyslím, že by o něj stály, stejně jako by asi žádný velkoodběratel nestál o ně.

Alexei

Pan Hang

Dědeček