Já, malý bůh

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Štefan Horák

Já, malý bůh – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Byl by to zločin, kdyby tuhle knihu někdo neznal! Až se ji rozhodnete poslat dalším zločinožroutům, využijte k tomu www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %

Úvodem

Jaroslav Malý je jedním ze série českých vrahů konce 80. let, který se zapsal do dějin svou krutostí a necitelností vůči svým obětem. Sám sebe stylizoval do role hrdiny antikomunistického odboje, který se mstil za rány, jež mu měl tehdejší komunistický režim uštědřit. Byl odsouzen v roce 1989 k trestu definitivnímu – k trestu smrti. Jen souhrou náhod a díky dějinným událostem k popravě nedošlo a jeho trest smrti byl změněn na trest odnětí svobody na doživotí. Malý bvyl podle znalců z oboru psychiatrie i psychologie osobou psychopatickou, ale v době spáchání skutku dokázal rozeznat společenskou nebezpečnost svých činů a mohl se plně ovládat. Jeho hysterické a paranoidní rysy šlo podle znalců potlačit, a tedy svoje hrozné činy spáchal s rozmyslem a vnitřním klidem. Kde se v něm vzala taková nenávist, že sáhl po zbraních a vraždil? Dá se s odstupem více než třiceti let na toto všechno ještě vůbec odpovědět?

S nadprůměrným intelektem IQ 116 (podle posudku z oboru zdravotnictví, obor psychologie – Malý testy bojkotoval, tedy jeho IQ bylo vyšší) a povahou, která jej vedla ke kriminalitě páchané od mládí, se v dospělosti nedokázal vyrovnat s vlastním životem, a proto se pomstil na nevinných lidech. S tezí, že za vše může komunismus, se vyrovnal po svém a jen souhra náhod jej přivedla do rukou tehdejší spravedlnosti, a ještě větší náhodou pomyslné spravedlnosti unikl.

Při listování spisovým materiálem kdysi vedeným na Krajském soudu v Praze, který je v dnešní době volně k nahlédnutí v Archivu bezpečnostních sborů v Kanicích u Brna, oživují zažloutlé papíry příběh krutosti Jaroslava Malého a svojí prostou účelností ukazují závěrečné dějství jeho příběhu, který spojil se smrtí jak svých obětí, tak později i svou vlastní.

Žánr true crime dovoluje autorovi určitou svobodu v tvorbě, já se však zásadně držím známých faktů a nikdy se nesnažím jakkoli přibarvit, co pachatel udělal.

I proto je třeba mít na mysli, že podobné zrůdy se mohou objevit zas!

Štefan Horák

- Pankrác 1989 -

„Pane Malý, opravdu nechcete žádat o milost?“ ptá se a na jeho držce bych neviděl ani náznak soucitu, ani náznak touhy bojovat.

„A co kdyby mě pustili, co kdybych se zase mstil? Husák se na mě vysere.“

A já bych se mstil, to vím. Vyváděl bych jako zvíře urvané z řetězu.

„Jak chcete,“ pokrčí rameny a típne cigaretu.

„Bude jen drc a konec.“

Nesnáším svoji páteř, od malování zničenou tisícovkami pohybů štětkou nahoru a dolů. Teď mě tu ke všemu ještě ničí tou šíleností, jako je čekání na provaz.

„Bolí mě záda a to strašně, nikdo mě nechce léčit,“ stěžuju si.

„Já jsem doktor práv, ne medicíny,“ ušklíbne se a zapálí si další spartu. Každou půlhodinou mu naskakují úkony a za to má prachy.

„Tak naposledy – žádost o milost odmítáte? Pokud ano, musíte to říct,“ mluví potichu, kouří a dívá se do mých pichlavých očí.

„Odmítám,“ řeknu nahlas.

Já, bůh svého světa, se tímto loučím s touhle šarádou, s tímhle řečištěm odpadu, kterého musím být svědkem. Já, kterého nikdo neposlouchal a nevyslyšel, a tak vzal do vlastních rukou spravedlnost a vykonal ji na nevinných. Já jsem nevinen.

J. Malý, Pankrác

Drc a je.

Vaz praskl, míchu jsem si přerušil sám na kuse prostěradla. Rychlá a bezbolestná smrt přišla a vzala si kruté bolesti zad. Na krku mi zůstala strangulační rýha a chladnu. V cele taky není horko. Spoluvězeň leží a spí, nebo dělá, že spí. Já spím úplně. Já na cestě do ráje, který jsem si zasloužil, neboť můj život byl peklo. Cesta vede lidi do pekla. Oprátka je jejich požehnání. Sbohem, osude, tmavý a nedočkavý. Jsem jediný na světě z mnoha, který tě dožene ukončením své životní existence.

Všechno v životě mě muselo zklamat. Dětství, rodina, známí, společenské zřízení a nakonec, když se dožiju msty, mě za ni nepověsí. Taková trapná smůla, která se tváří jako štěstí, ale já jsem chtěl pojít a dát sbohem světu. V těchhle zdech jsem čekal, že mě ráno probudí, odvedou z cely a pak půjdu s dozorci cestou přes nekonečné mříže, až nakonec zahnou doprava a já budu vědět, že to je moje poslední cesta. Protože doleva se vodí jen ti, kteří se mají ještě projít venku v kleci, do které serou ptáci a teče voda. A že ti chlapi v zelených uniformách moje tělo postaví na propadlo, na krk nasadí oprátku a já ze sebe vyženu poslední závan smíchu. Jen to jediné se nestalo.

-

Já, který celý život snil o Sony, Beatles, BMW, Audi a i o té břečce s nápisem Pepsi, se nakonec nedočkám? Já, který se prostě chtěl mít jako prase v žitě, žít si nad poměry a užívat světa, tady hniju a přemýšlím o spravedlnosti, která si pro mě přišla.

Je podzim let osmdesátých, venku počasí, že by psa nevyhnal.

Na chodbě se bachaři o něčem baví.

„Ticho,“ křiknou do cely. Já se směju, co mi můžou? Moje hrdlo dávno propadlo. Vteřina mého konce se směje lednu. Lednu, měsíci, kdy bude po mně. Na co čekají? V lednu konečně zhebnu, jak se zpívá v těch zakázaných.

Můj oplzlý smích se rozléhá celou. Jen ty dveře se neotevřou a neskočí na mě bachaři, jak pokaždé. Tak co je? Na co čekáte?

Kovové dveře mlčí. Nikdo neotvírá. Ráno mě vedou ven. Pouta mám vzadu a čerstvý vzduch mě tlačí do plic. Kriminál vře. Muklové bouchají do mříží, bachaři jsou nervózní. Už se to ví, všichni to ví, že se chystá amnestie! Jenže já pořád čekám na tu konopnou kůru – nebo z čeho je vlastně provaz –, jak mě vyléčí, jak mě obejme smyčka. Venek vře a mě pověsí! Konec komunismu mě dožene a pár vteřin před svobodou ze mě bude mrtvola. Tak ať. Ať si naflušou do ksichtu.

- Trest života -

„Malý, vstávat!“ křikne bachař. Je brzo ráno a já se celý třesu. Ani nevím jak, ale stojím v pozoru před stěnou chodby. Za mnou tři chlapi v zeleném. Tyhle jsem ještě neviděl.

„Kam jdu?“ ptám se potichu.

„Malý, nemluvit, poslouchat!“

Mluví jako stroj, jako automat na provaz.

Dají mi medvěda, táhnou mě bludištěm Pankráce a já se v duchu modlím – panebože, ať je to rychlé, ať se nepochčiju a nepodělám. Pomalu mi vadnou nohy, tak jak jsem si to představoval.

„Pohyb, jdeme,“ poslouchám povely.

Konečně stojím před posledním katrem. V pozoru otevřou dveře. Jen já se už vidím tuhý. Vidím ten svůj konec.

„Vy nezdravíte?“ řekne muž za stolem. Na výložkách má hvězdy a něco, co jsem ještě neviděl.

„Vězeň Malý,“ řeknu mdle.

„Čtěte!“ poručí mi a já to vidím. Velký nápis usnesení o zrušení trestu smrti. Právní kecy kolem a nakonec doživotí!

„Vraťte se vykonávat trest!“ poručí.

Odvlečou mě zpátky. Dělá se mi zle.

Teď už jsem měl být mrtvý. Teď jsem se měl smažit v pekle. Zvracím, vyletí ze mě žrádlo a natrávený obsah žaludku.

„Co vám je, Malý, nejdete přece na popravu?“ šklebí se na mě bachař. Vidím, jak se mi směje, jak mě dostali. Držím hubu a dívám se na ně, jak se šklebí, jak dobře vědí, čeho jsem se bál. Hodí mě zpátky do cely jak onuci. Z chodby slyším jejich smích, jak se chechtají, jak to navlékli. Jak si ze mě vystřelili na poslední cestě.

„Já jsem přesvědčen a všechny argumentace a vědecké analýzy to potvrzují, že trest smrti nás nezbaví ohrožení kriminalitou. Jsem celoživotním a zásadním odpůrcem tohoto trestu.“

Václav Havel, 1990

Parlament odhlasoval zrušení trestu smrti a následně byl novelizován trestní zákoník. Nejvyšší trest je změněn na doživotí.

„Zapal mi,“ poručím Skrčkovi, který se kroutí na protější posteli. Poslušně mi připálí a natáhne ke mně talířek namísto popelníku.

„Pohov.“

Vrátí se na postel. Lhal bych, kdybych řekl, že se mi neulevilo. Že jsem se nebál smrti. Bál, ale věděl jsem, že život nemá smysl a že ty poslední partie svého života si můžu hrát třeba na bojovníka s komoušema, které sice nenávidím, ale žádný odbojář nejsem. Jsem, a přiznávám to, sprostý zloděj a vrah, nic víc. Tušil jsem, že až se napne provaz, tak mi povolí svěrač a já se podělám a pochčiju jako všichni. Kolegyně Hepnarová se podělala, tak proč ne já?

Ať si naflušou do držky. Všichni.

- Dětství -

Celá ta komedie začala mým příchodem na svět. Tak dávno, v těch letech po válce, kdy všichni pamatovali, jak naším rodným Leitmeritz utíkali skopčáci a my, hrdí Češi, jim konečně mohli flusat do zad. A těm, co měli odvahu zůstat, jsme ukazovali hloubku Labe.

Tenkrát mě moje matka vyvrhla na svět. Ale tak to by nebylo nic, co by se nedělo běžně, naprosto normální situace v prosinci v setmělém baráku.

Já, novorozenec, ležím a řvu do světa, že se narodil bůh. A tím myslím sebe, protože sám sebe mám nejradši.

Aspoň tak na to tady v pankrácké kobce myslím. Moje fantazie se odráží od stropu vykydaného hnusně žlutou barvou a vrací se do nosních dírek mého krásného nosu.

„Dědečku,“ tahám starého muže za kabát a on se na mě usmívá.

„Ty můj malej kluku zlobivej,“ směje se a ukazuje zuby. Je to kus chlapa a já z něj cítím vyprchávající život. Usmívá se, ale věk ho bodá do vnitřností, do žlučníku, do jater a do žaludku a nakonec jej bodne do srdce.

Doma mi podává album, kde vojákuje kdesi v Itálii. Ukazuje a mlčí. Obrovská hlaveň kanónu plive ocel a smrt.

„Jojo, Taliáni,“ usmívá se a jeho oči na chvíli ožijí, „to si mohli zkusit.“

Asi se vrací někam do minulosti, zapaluje si kus viržinka a směje se. Má mě rád, dává mi bonbón, strká mi ho prsty do úst a pořád se usmívá na fotku mladého vojáka.

„Na frontě jsme se měli všichni rádi,“ hladí mě vlhkými prsty po dětské tvářičce, „kolikrát duněly hory jak za bouřky, kolikrát jsme se k sobě tiskli.“

Pak mě položí na postel. Já se třesu strachem nad tím jeho povídáním.

„Jak ten lauf mašinkvéru byl horkej a tlustej a voni s těmi nasazenými bodáky šturmovali na nás a jen se čekalo, než byl befel, a pak jsme do nich šili jak do prasat.“

Děda mě uklidňuje, hladí mě po celém mém tělíčku.

„Lepší bylo zavřít na chvíli oči, to jsi pak neviděl ty jejich vlny a nás pár infanteristů, co jsme zbyli, ale drželi jsme se jako ti psi.“

Zavírám očka. Děda se nadechne, vypne prsa a já cítím, jak se mě dotýká, jak se něco děje, jak mě dokáže unést někam do těch obrovských hor, kde se museli s ostatníma bát, s ostatníma křičet hrůzou a děsem a pak spolu ležet ve štelungu.

„‚Vy hovada,‘ křičel na nás náš óbrlajtnant, když viděl, jak jsme se schovávali v dírách, a v ruce držel revolver, aby sebral všechny chlapy a zase se do toho šlo. Jojo, nakašlat všem alpinim do držky,“ chechtá se děda.

„Vem si, jez,“ podá mi čokoládu, „ani tohle se nedá žrát, svině bolševické, ani v osmnáctým jsem jim nevěřil, když na nás v noci řvaly, ať jdeme k nim, že se nic nestane, že se vrátíme domů přes taliánskej lágr.“

Koušu do čokolády a pusa se mi plní divnou cukrovou chutí s příchutí kakaa. Mně to chutná, ostatně často to nemám, jen tady od dědy a sladká chuť cukru mě blaží.

„Skoro jak ten ersatz na frontě, žrát se to nedá,“ polyká čokoládovou hmotu.

„Lákali nás, ať jdeme k Taliánům, ale kdo je viděl, jak stříleli vlastní, tak věděl, že se jim nedalo věřit! A pak zas přišli oficíři od nás, nachystaní nám srovnat morálku.“

Děda se smál a pak se odtáhl.

„A ty už vypadni, táhni, vem si kus žvance bolševickýho a táhni k čertu,“ chechtá se, ale políbí mě do vlásků, políbí mě na tvář a hladí.

„Do čertu se stářím, už to není, co bejvalo.“

„Jen nezapomeň, ticho, budeš pěkně zticha, tu tvoji pusenku necháš hezky zavřenou, ať se nikdo nic nedoví, jinak je s hašlerkama konec.“

Děda mě vedl upravenými zahradami Litoměřic, pečlivě obdělanými, plnými zeleně, a lamentoval na bolševiky, jak je nenávidí.

„Tady v zahradách se vykašleš na tu naši rozpadlost, na ten hnusnej komoušskej ansámbl. Tebe je škoda, hezkýho kloučka.“ Zas mě hladí po celém těle, jako můj táta hladívá moji mámu.

„Jo chlapečku, máš štěstí, že zuby vypadly a touhy uvadly.“

-

„Soudruhu, ty seš příklad, jak se stará generace stará vo mladý.“

Ulice je rozbitá, jak kdyby na ni pustili fojr ze všech laufů. Omítka opadla, zdi se barví matnou červenou. Děda mě drží za ruku, kroutí hlavou.

„A kdo jinej? Bába je v nebi, tak kdo jinej?“ odpoví s úsměvem, ale pak se mu úsměv zkřiví a tvář zhrubne.

„Bolševik dneska, agrárník včera,“ zašeptá, tiskne mi ruku a táhne nás pryč. Jsem jeho malý bůh, jeho poslední hošíček ze všech hošanů.

„To se ví, dneska mladí musej makat, votáčet se, aby nám to hospodářství jelo,“ mele svoje opilec.

Opilý idiot nasáklý propagandou jak houba vodou.

Děda mi drtí ručku. Z jeho dlaně do mé dětské ruky projíždí kvantum nenávisti.

Až dlouho potom pochopím, že nenávist je silný cit, silnější než láska i já dohromady, že úplně propadnu vlastní zlobě a pomstě.

Bláto a déšť bubnují do ulice a děda mě strčí pod kabát. Honem domů. Matka mi naleje čaj. Kuchyně je obyčejná, kredenc a stůl se židlemi. Na sporáku se ohřívá polévka. Máma hází polena do kamen. Moje maminka, která mě přivedla sem.

Z lůna až do kriminálu, napadá mě po letech. No co, taky si ten život celý zmrvila. Byla hezká třicátnice, pěkně stavěná, a otec na to dal. Nikdo neví, co uvalím na rodinu, co na ni padne.

„Už musím,“ krčí rameny děda. Dělá noční, hlídá podnik.

Matka mu dá konvici s polévkou a kus chleba. Děda mizí do ulice. Máma mě pak myje v lavóru. Voda je docela teplá. Pěkně mě vydrhne a jdu si lehnout. Táta se vrací pozdě. Stavby jsou daleko a tesařské řemeslo ho žene do kraje. Lezu pod peřinu a v hlavě se mi točí dětský svět, pohádky a hry, písničky a říkanky a čekám. Pokaždé vím, kdy přijde. Zvuk dveří, pozdravy, tlumený smích a vím, že přišel domů. Statný, vysoký muž, můj otec, kterého vídám o sobotách a nedělích, kdy si mě bere a hází do vzduchu jak hračku. Letím vzduchem jak eroplán. Jak ty mašiny nad námi, které občas proletí nebesy.

„Zase byl s ním?“ slyším otcův hlas.

„Kam ho mám dát?“

„Děláš, jako bys nevěděla,“ sykne otec.

„To jsou pomluvy, nevěřím na to, na mě byl vždycky hodnej,“ pře se matka, „víš, že tady mají i zdi uši.“

„Vím, ale říká to každej.“

„Nevěř jim, záviděli dřív, že byl účetní a teď mají radost, že ho soudruzi vykopli.“

Sám nechápu, co ty tlumené hovory rodičů znamenají. Na co kdo má věřit? Já jsem ještě dítě, škola za rohem. Školka není, a i kdyby byla, tak ne pro mě. To vím až teď, že komunisti pitomí mě nikam nechtějí, nejsem jim po chuti. Že děda byl účetní a k tomu ve skopčáckém podniku. Vydržel až do znárodnění. Počítat uměl. Pak se smál, že bude muset prodat zlatý zub. Ale neprodal, zůstal mu v hubě až do smrti a leží v ní doteď. Zlato červy nežerou, to se ví.

Poslední léto, než nastoupím do školy. Jdu s dědou k Labi. Voda je teplá a skáču do řeky jak ryba. Děda se svleče a jde za mnou. Z vody nám trčí jen hlavy. Já nedosáhnu na dno, ale jsem skvělý plavec. Děda se mě dotýká.

„Takhle jsem plaval v Soči, kamaráde, to se plavalo jinak, kolem samej kamarád, co doplaval.“

Nechápu, co tím myslí, zas cítím jeho ruku. Bojí se, že se utopím. Říká to. Pořád to opakuje. Venku na trávníku ležíme, pijeme z láhve vodu a děda zavře oči.

„Dědečku, že neumřeš, já bych nechtěl, abys umřel.“

„Neboj, ještě musím za kamarádem, naposled, a ty pojedeš se mnou.“

Já jsem tu hnusnou krutost pochopil až za mnoho let. Až se dotkla i mě.

Děda nese kufr a vede mě k vlaku. Pára syčí, vlak houká jak vzteklý a veze nás daleko. Daleko a já ani nevím kam. Jdu s dědou za ruku, vede mě do aleje, která končí bránou, za níž je zámek.

Slunce probleskuje mezi listy, větve se vlní jemným vánkem.

„Franci,“ usmívá se děda, „tak zase.“

-

-