Písničkový příběh
pejska a kočičky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Vlasta Hurtíková

Písničkový příběh pejska a kočičky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

To bylo tenkrát, když pejsek s kočičkou měli zase letní prázdniny a nevěděli, co si s nimi počít. Takovou vám měli dlouhou chvíli, že si kočička tu dlouhatánskou chvíli namotala do klubíčka a upletla si z ní čepici na zimu. A pejsek si z ní zase uháčkoval novou rohož, poněvadž ta stará už se mu omrzela.

Že tomu nevěříte? No tak se podívejte!

1
Tluče bubeníček

A jak si tak pletou a háčkují z té dlouhé chvíle a pobrukují si při tom všelijaké písničky, kočička dostane nápad. „Pejsku, co kdybychom se naučili hrát na nějaký hudební nástroj? Zpívání nám jde docela pěkně, ale kdybychom k tomu měli hudbu, bylo by to ještě pěknější!“

„To je nápad!“ zajásal pejsek a odhodil háčkování na zem. „Od teď už žádné háčkování, kočičko! Beztak mě z toho bolí tlapky a stejně mě to nebaví!“

„Taky už mne to pletení nebaví, pejsku. Však jsem si těmi jehlicemi už několikrát málem oči vypíchla!“

„To je hrůza!“ vyděsí se pejsek. „Co bych si tu s tebou počal, kdybys neměla oči?“

„Na to nechci ani pomyslit, pejsku,“ povídá kočička. „Raději pojďme vymyslet to naše muzicírování.“

„Pravda,“ vzpomene si pejsek. „Ale kde vezmeme takový hudební nástroj? To přece stojí spoustu peněz!“

„Na to jsem už myslela, pejsku. My si ty hudební nástroje vyrobíme sami. Vždyť to přece nemůže být tak těžké!“

„Ano, ano!“ skáče pejsek radostí a už běží do komory.

Kočička vyhlíží, s čím pejsek přijde, a než se nadála, už byl zpátky. V tlapkách nesl dva veliké hrnce, které obrátil dnem vzhůru a položil na zem. „Tak tady máme, kočičko, dva bubny.“

Kočička byla nadšená, že pejsek sehnal tak rychle dva bubny, a odběhla také do komory. Pejsek čeká, co kočička přinese, a za chvilku už běží s vařečkami a podá mu dvě. „Tady máš paličky, pejsku.“

Pejsek pěkně poděkoval a pustil se do bubnování. To vám byl, děti, takový rambajs, že si kočička musela zacpat obě uši, aby neohluchla. „Dost, pejsku, už toho nech!“ volá na pejska, ale ten neslyší a buší do toho hrnce hlava nehlava. Kočičce nezbylo, než vytrhnout pejskovi paličky z tlapek. „Tak takhle by to nešlo!“ zlobí se na něho.

„Nezlob se, kočičko, když do mě ti cosi vjelo… nevím co… ale bylo to tak krásné!“

„To je sice hezké, pejsku, ale já jsem kvůli tomu málem přišla o obě uši.“

„Tak budeme bubnovat spolu a třeba to do tebe vjede taky!“

„To sotva,“ kroutí hlavou kočička. „Vždyť víš, že jsem klidnější povahy.“

„Tak to alespoň zkus!“

Kočička si tedy sedla na zem vedle pejska, vzala si do tlapek paličky a začala bubnovat. Nejprve pěkně potichoučku, pak trošku hlasitěji, a nakonec do toho hrnce bušila hlava nehlava. Pejsek se také přidal a to vám byl takový rachot, že si to neumíte ani představit. Dokonce jim z toho rambajsu po stole hrníčky pochodovaly!

„Tak,“ řekla kočička, když přestali, „bubnovat už umíme, teď si k tomu zazpíváme!“

„Ale kterou?“

„No přeci bubnovací!“

„Když mne zrovna žádná nenapadá.“

„To mne taky ne.“

A tak oba přemýšleli a přemýšleli, až si kočička přece jen na jednu vzpomněla. „Tluče bubeníček!“ volá nadšeně. „Ta je přeci bubnovací!“

„Ano, ano!“ raduje se pejsek a oba si zas pěkně sednou na zem a začnou bubnovat a zpívat:

Tluče bubeníček,

tluče na buben

a svolává hochy:

Hoši, pojďte ven!

Zahrajem si na vojáky,

máme pušky a bodáky!

Hola, hola, hej,

nikdo nemeškej!

Když dozpívali a dobubnovali, všiml si pejsek, že se kočička mračí.

„Pročpak se mračíš, kočičko?“

„Ále,“ povídá kočička. „Nelíbí se mně ta slova v písničce.“

„Jaká slova?“ diví se pejsek.

„Pušky a bodáky… taková ošklivá slova to jsou,“ mračí se dál kočička.

„A to je pravda,“ přikyvuje pejsek. „Tak víš co, kočičko? My už ta slova nebudeme nikdy zpívat. A je to!“

„A místo nich dáme do písničky nějaká jiná slova, která se budou rýmovat!“

„To je nápad!“

Pejsek s kočičkou přemýšleli, jaká slova by se do té písničky rýmovala, a dlouho je nic nenapadlo. To víte, děti, hledat rýmy, to vůbec není lehké. Však si to sami zkuste!

„Pojď, pejsku,“ povídá po chvíli kočička, „půjdeme se na chvíli projít ven a možná nás po cestě něco napadne. Přece nebudeme sedět celý den doma. Vždyť je léto a v létě se chodí ven na procházky!“

„Tak jo,“ souhlasí pejsek. „A pak si třeba lehneme do trávy a budeme pozorovat obláčky, jak plují po obloze!“

„I třebas.“

Pejsek s kočičkou se procházeli po rozkvetlé louce a povídali si o tom, jaké mají krásné léto a že by se měli jít koupat do rybníka a hrát si s dětmi.

„Je ti taky takové horko jako mně, kočičko?“ funí pejsek.

„Ano, pejsku, a také bych si odpočinula. Už mě z té procházky bolí nožky.“

„Tak si lehneme tamhle pod ten strom!“

Šli k tomu stromu a vidí, že na něm rostou obrovitánské hrušky. Pejsek si chce lehnout do trávy, ale nepodívá se pořádně a plácne sebou přímo do bodláků. „No to jsem si dal!“

Kočička se směje, a jak se tak dívá na ty bodláky a pak zas na hrušky, plácne se do čela. „Máme hrušky a bodláky!“ volá radostí bez sebe.

„To máme, no,“ brblá pejsek a vytahuje si bodláky z chlupů. Nechápe, jak z toho může mít kočička takovou radost. Vždyť mít bodláky v kožichu přece není nic příjemného!

Ale to už si kočička utrhne ze stromu dvě hrušky, popadne pejska i s těmi bodláky a mašíruje si to s ním po louce:

Tluče bubeníček,

tluče na buben

a svolává hochy:

Hoši, pojďte ven!

Zahrajem si na vojáky,

máme hrušky a bodláky!

Hola, hola, hej,

nikdo nemeškej!

Kočička byla moc spokojená se svou písničkou, zato pejsek byl celý nesvůj z toho, jak ho ty bodláky lechtaly na zádech. „Vytáhni mně, kočičko, ty bodláky, nebo mne ulechtají k smrti!“ Kočička mu se smíchem vytahuje bodláky z kožichu a pobrukuje si svou novou písničku.

„Já nevím, kočičko, co se ti na té písničce tak líbí,“ mručí pejsek. „Kdo to kdy viděl, aby měli vojáci hrušky a bodláky.“

„Pěkně se to rýmuje,“ povídá vesele kočička. „A mně se to náhodou líbí.“

„Ale mně ne!“

„Tak si, pejsku, vymysli svou písničku,“ povzbuzuje ho kočička.

„A taky že vymyslím!“ volá pejsek a už si to mašíruje domů. „Ale nejdřív se na to pořádně najím. S prázdným břichem se mi špatně přemýšlí.“

Když dorazili domů, pejsek řekl kočičce, aby se podívala, co mají dobrého k snědku, a on že si zatím lehne do postele a bude přemýšlet. Kočička odešla do komůrky a za chvíli se vrátí a volá: „Máme buřty a dva párky!“

„Mňam,“ olízne se pejsek a v tu chvíli ho něco napadne. Vyskočí z postele a zakřičí: „To je ono, kočičko! To je ono!“

Pak si honem sedne na zem, vezme do tlapek paličky a už velí: „Kočičko, mašíruj!“

Kočička si v duchu říkala, že se pejsek nejspíš z hladu pomátl, ale uposlechla a začala s těmi buřty a párky pochodovat po domečku sem a tam. A pejsek už zas buší do toho hrnce a zpívá:

Tluče bubeníček,

tluče na buben

a svolává hochy:

Hoši, pojďte ven!

Zahrajem si na vojáky,

máme buřty a dva párky!

Hola, hola, hej,

nikdo nemeškej!