Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Lucie Hřebečská

Jalová

Sazba, návrh a zpracování obálky Martina Bártová
Korektury Jana Červená
Odpovědná redaktorka Jana Cihelková
Doslov Johanna Nejedlová, Konsent

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 265. publikaci.
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Copyright © Lucie Hřebečská 2025
© Grada Publishing, a. s., 2025
Cover © Martina Bártová, 2025

ISBN 978-80-271-8223-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-8222-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5926-0 (print)

Všem
přehlíženým,
umlčovaným
a nevyslyšeným.

Doufám, že najdete svůj hlas.

Doufám, že bude tak silný,
až všichni zmlknou a neopováží se
byť jen ceknout, zatímco budete mluvit.

Doufám, že v nikom nezbyde
ani stín pochyby o tom,
co jste chtěli říct.

Facka, kterou mi Marek vlepí, vsobě nese všechnu naléhavost atíhu tisíce něžných pohlazení, na která není čas.

Jeho ruka zůstává na mé tváři. Neodtáhne ji. Sjíždí pomalu po mém líčku, dovolím si natočit hlavu ado té veliké, pevné dlaně si povzdechnu.

„Ještě?“ zeptá se. Ptá se vždycky, ikdyž odpověď zná.

„Ano, Pane, prosím, ještě.“

Neuhodil by mě, aniž bych oto poprosila. Rád to poslouchá.

Má tvář osiří anáhle je jí zima, ale jen na okamžik.

Druhý políček mi uštědří hřbetem dlaně.

Teplo rozčeří pokožku ina levé straně mého obličeje. Šíří se, rozechvívá vzduch vmém chřípí, aten nese tu blaženou horkost hlouběji, hrdlem, hrtanem, do plicních sklípků, aodtud teče dál, protéká mi kolem pupíku anevyhnutelně odkapává do mých slabin.

„Děkuju, Pane,“ zašeptám, když mi tělo konečně dá kdispozici nějaký dech. Je hutný jako surový karamel atlačím ho ze sebe jen sobtížemi.

Pod zavřenými víčky mi tančí plamínky svíček. Bojím se, že když otevřu oči, spálí mi moje vlastní žádost řasy; ale stejně musím – musím ho vidět.

Můj Pán je nádherný, sklání se nade mnou apodvečerní přítmí mu vykresluje vrásky silněji, než jak je znám; propůjčuje mu to vážnější, přísnější vzezření. Blonďaté vlasy si netrpělivě shrnuje na temeni apřehazuje dozadu, aby se mu nepletly – nesnáší gumičky. Za pár chvil mě ale stejně budou šimrat mezi ňadry.

Všimne si mého pohledu ausměje se.

„Sama se upravit neumíš?“ pokárá mě, atak se honem začnu soukat ze zbytků prádla, vnichž mě do ložnice dostrkal.

Sahám po šuplíku ve svém noční stolku, když mě chytí za zápěstí aruku mi zkroutí za záda.

„Dneska ne, holčičko,“ šeptá mi, „dneska ne, děvče. Musíš trénovat. Víš, jak to říkala paní doktorka.“

Unikne ze mě tichý, nespokojený zvuk.

„Prosím,“ zaskučím.

„Ale notak.“

„Pro-sím,“ vyjde ze mě naléhavěji, ale nazála na konci toho slova ještě ani nedozněla –

„Adost,“ utne mě Pán, ato nepřipouští diskuzí.

Není mi lépe. Mlčím.

„Nemusíš se bát, budu se chránit jako vždycky,“ dodá opoznání měkčím hlasem.

Ale já se stejně bojím, aon mi přitlačí hlavu do polštáře, aby na ten můj strach nemusel koukat.

Slyším šustění plastikového obalu. Dotyk jeho rukou je pryč. Na posteli jsem sama, nepatřičná vtichu anestydaté póze; standard našeho milování, technické intermezzo. Nepohnu se.

Veškeré kondomy, které doma máme, jsou drahé – tenké, padnoucí adobře lubrikované. Stejně to bolí, když do mě nešetrně vnikne; ‚ach‘, které mi unikne, je malé astydlivé. Dusím ho vsobě ipolštáři, protože potřebuji slyšet raději ‚mmm,‘ sotva slyšitelný zvuk Pánovy spokojenosti, nejspíš ani neví, že ho vydává; překvapené ‚mmm‘, jako by byl pokaždé znova udivený jako poprvé, jak dokonale do sebe zapadáme; jak se cítíme absolutně celí.

„Neboj se, kočičko,“ šeptá mi, „jen drž, od toho jsi tady.“

Ajá držím; držím, šťastná, polykám slzy vděku avlastního přesycení. Ještě nikdy jsem se nevydala takhle na milost, strašlivě mě to děsí avlasy se mi ježí na hlavě hrůzou… ale naštěstí je tu Pán.

Pán ajeho ruce, které mi tisknou boky tak, že budu určitě zase mít modřiny – ještě se ani nezahojily ty zminulého týdne. Pán, kterému jsem dost dobrá já akterý pro mě chce to nejlepší, ikdyž ne vždycky jsem dost chytrá na to, abych to sama viděla.

Otočí mě, přizvedne apodepře mi bedra mým velkým plyšovým medvědem; chytí mou ruku anesmlouvavě ji stáhne nízko, nizoučko, až skoro kněmu –

„Děláš to pro moje oči, snaž se,“ připomene mi, apod jeho syrovým, zvířecím, ledovým pohledem, se tak snažím, aby byl šťastný, až se to skutečně povede.

Na několik zadýchaných vteřin se sevřu,

křeče mě prohnou,

ajá se vtu chvíli

opravdu

vůbec

nebojím.

∞

Když je po všem, sundá si kondom, zauzluje ho aodloží do připraveného papírového kapesníku na svůj noční stolek. Zůstaneme ležet vobjetí. Venku se rozsvítily pouliční lampy ažlutavé světlo jiskří na kovovém kroužku vMarkově obočí.

„Všechno vpořádku?“ zeptá se.

Chvíle naší lásky jsou rituálem, který má svoje improvizační části, ale ipevně dané momenty. Tahle otázka je jedním znich.

„Ano, miláčku,“ řeknu zase já. Itahle odpověď je součástí našeho neměnného scénáře.

Nemusím lhát. Vtyhle okamžiky jsem vždycky vpořádku; vsamém pupku světa, spokojená, vrnící blahem, zachumlaná ve zmuchlané propocené peřině as nosem tak blízko Markova podpaží, že mě jeho chloupky lechtají pod okem; vmém vlastním unikátním bezpečném hnízdě, kde mi nic nehrozí.

Ležíme adivoce se zdvíhající hruď pod mou hlavou se pomalu klidní. Kolébá mě jako jezero, jako když jsme se loni plavili na šlapadle po Lago di Garda. Propadám se pod azurovým nebem do stejně azurové modře vln pod námi amasy vody tlumí šumící sprchu vbytě nad námi ipartu, která se na ulici vrací po směně domů ahlasitě si povídá.

Zdřímoty mě vytrhne Markův hlas. Cuknu sebou, jak procitnu.

„Malá,“ opatrně se vyvléká zpode mě, „půjdu se umýt, jo? Chceš jít první?“

„Musím nejdřív čůrat.“

Pomůže mi na nohy. Bývají vratké adnes je to nejinak.

Marek vykulí oči apootevře rty, jako by mě chtěl zarazit, ale nestihne to – vstávám aautomaticky sáhnu pro kondom, abych ho vyhodila.

Kapesník je mokrý; úplně mokrý.

Najednou jsem dokonale probuzená ase srdcem uhánějícím všílené panice zněj vyklepu kondom. Sevřu ho mezi prsty za kroužek jako chcíplou žížalu, kdyby snad znějakého důvodu byla klíčovým důkazem ovraždě. Visí schlíple aprovinile vmých prstech aze špičky mu odkapává poločiré, nažloutlé sperma.

Kape na podlahu ajako kyselina se propaluje skrz, skrz můj mozek, skrz celou mou existenci, kterou teď můžu vzít, zmuchlat azahodit, pokud dřív neomdlím nebo se nepozvracím. Lampy venku zhasly akdosi světu vypnul zvuk.

Slyším jen

kap,

kap,

kap,

jak všechno, co jsem měla, všechny jistoty abezpečí, sposměchem odkapává pryč aodměřuje poslední vteřiny života, co mi zbývají.

„Se mi to jen rozjelo, když jsem to zavazoval,“ zaslechnu Markův hlas zmlhy anež se naděju, ležím povalená zpátky na posteli, dveře bytu klapnou aMarek vynáší plný pytel komunálního odpadu do kontejneru, aby mě nenapadlo hrabat se vkoši.

∞

„Miláčku, prosím tě, pojď, obleč se.“

Na zdřevěnělé nohy si neurvale soukám džíny až hrozí, že jim urvu poutka. Dokolébám se kšatní skříni ahodím po Markovi triko. Chci po něm hodit ještě ičisté trenky, ale zvládnu to až napodruhé, jako kdyby mi někdo uřezal prsty ana párátka do pahýlů dlaní mi napíchal klobásy bez citu.

Marek chytí triko azase ho položí na postel.

„Kam chceš jet, Zuzi? Je půl jedenácté.“

„Do lékárny pro postinor. Prosím tě, vezmi mě tam.“

„Ado které? Vždyť nejbližší otevřená je tak možná někde vBrně. To je sto kiláků.“

„No, tak to mě asi vezeš sto kiláků, Marku. Mám dvanáct hodin na to, si tu posranou tabletu vzít.“

Marek ke mně dojde apoloží mi ruku kolem ramen. Důrazně mě stiskne apřinutí mě se na něj podívat.

„Já tě nikam nepovezu, Zuzi.“

Mám chuť mu jednu vrazit. Udělala bych to, kdybych měla opravdové ruce, ane jen větvičky zroztékajícího se sněhuláka.

„Tak jedu sama. Uhni.“

Stisk na mém rameni zesílí.

„Ty taky nikam nejedeš, Zuzanko.“

Zní strašně smutně. Toporně od něj odstoupím azavrávorám, jak mi podjede noha na jedněch zhromady silonek akrajkových kalhotek poházených po zemi. Nemusím se ptát, kam se poděl obsah mé tajné skrýše pro nejhorší případy – jasně, že ho našel avyhodil. Až se na tohle téma pohádáme, určitě mi melancholicky řekne: Dělám to pro tvoje dobro, pamatuješ? Na hádku teď ale nemám sílu. Potřebuju tu tabletu.

„Tak mi aspoň uhni, když mi už nechceš pomoct!“ strčím do něj.

Zopačné strany šíje mi přistane druhá jeho velká ruka. Drtí mi ramena tak, že mi znich asi udělá rybí pastu, když se na něj nepodívám.

„Zuzanko, strašně ti chci pomoct. Ale pochop to – nikam nejedeme. Nejedeme pro postinor. Není důvod – jsem prostě motyka ašpatně jsem ho sundal. Do tebe se nic nedostalo. Nic. Nemohlo se to do tebe dostat. Rozumíš? Nebylo jak.“

Koukám skrz něj aduchem jsem už vlékárně ufakultky vBrně – tam musí mít otevřeno, ne?

Marek mnou zatřese.

„Rozumíš, co ti říkám? Vůbec nic se nestalo. Nebudeš si brát postinor, jen by sis ublížila. Zase si rozhážeš všechny hormony abude ti špatně. Chápeš?“

„Jo.“ Chápu. Jen tomu, Marku, nevěřím. Ne, já chci jistotu, radši budu opět pár dní ležet ablít jako šakal apotom mít měsíčky tři týdny vkuse, než aby mě mučila možnost, že se něco mohlo stát, byť by byla sebemenší.

„Ai kdybych tě, Zuzanko, pro ten postinor chtěl vzít, tak nemám jak. Odvezl jsem odpoledne auto do servisu. Franta mi do úterý udělá tu spojku, pamatuješ?“

„Co když se do mě něco dostalo?“

„Nedostalo.“

„Co když jo?“

„Tak stím teď stejně nic neuděláme. Za dva týdny si uděláš test, abys byla klidná.“

„Ale co když vyjde?“

„Tak máš pořád hromadu času na to, to vyřešit. Ale nic se nestalo, Zuzi, víš? Nic.“

Zůstaneme proti sobě stát jako dva solné sloupy. On jako pevnější sloup. Já jako sloup, kterému se klepou kolena amusí se každou chvíli složit.

Marek si toho všimne apomůže mi dosednout na postel. Zvažuju bezvýchodnost své situace. Hlava se mi točí.

„Pěkně se teď zase svlečeš, ano?“

Markův hlas zní zdálky. Stahuje ze mě džíny, do kterých jsem se tak pracně nasoukala.

„Zvládneš usnout?“

Místo odpovědi se jenom hystericky rozesměju anemůžu přestat. Bože, to je vtipálek!

Marek mě pohladí po paži. Postel zasténá, když vstane, apak ho slyším štrachat vkuchyni.

„Na. Třeba to pomůže.“

Zapiju vodou čtyři tablety hořčíku, které mi podává. Tu poslední musím natřikrát. Nejsou potahované ado mého úzkostí sevřeného hrdla se jim vůbec nechce. Vpuse mám jako vkřídovém lomu. Marek si ode mě vezme skleničku apodá mi ještě CBD. Mají se brát dvě kapky. Nakapu jich asi deset.

Kéž bych si tak mohla vzít něco silnějšího.

Postinor. Mifepriston. Pervitin. Jed na krysy. Nejsem vybíravá.

„Pojď. Uděláme si noční maraton Pána prstenů. “

Marek mě balí do deky. Mohl by zfleku pracovat vbistru, kde prodávají tortilly snáplní zdeprese ahrůzy.

Celou dobu je klidný, jen trochu skleslý, jako vždycky, když je mi špatně. Jeho úsporné pohyby jsou definicí efektivity. Byl by skvělý zdravotní bratr, nebo možná učitel ve školce, má na to takový ten zduše pramenící klid, rozvahu atrpělivost. Je pořád laskavý, ikdyž já…

První díl už začíná, sedím vedle něj na gauči jako hříbek amísto na film zírám na něj.

Snad má pravdu, přesvědčuju se. Asi má pravdu, kdyby to tak moje hlava amoje tělo chtěly taky pochopit. Co ten si se mnou užije.

Hořčík aCBD pomalu zabírají asevření mého těla ždibíček poleví. Bušení vhlavě se přesune hlouběji do týlního laloku azeslabí. Představuju si svou úzkost, která tam stojí azkouší bouchat na přední vchodové dveře, na zadní avšechna okna, jako fanatický jehovista, kterému nikdo nechce otevřít. Postahuju všechny rolety, abych na něj aspoň neviděla.

Vymotám jednu ruku zutažených záhybů deky anajdu Markovu dlaň, abych ho za ni chytila. Otočí ke mně hlavu.

„Bude to dobré, Zuzanko, uvidíš.“ Políbí mě na čelo aměkce se usměje. „Avíš ty, komu dali devět prstenů?“

Než stihnu odpovědět, už to říká Galadriel (– lidem).

Uvelebím se, opřu se oMarkovo tělo anechám hlavu klesnout na jeho rameno.

Usnu někdy kolem půl čtvrté ráno, spím lehce, ale aspoň trochu. Spím ipřes dusání orků (nebo to pořád je jen ten dotěrný obraceč na pravou víru)? Spím amoje mysl unaveně bloudí vkruzích anepřestává se ptát sama sebe, co tím Marek myslel, že to bude dobré. On tomu opravdu věří, že přijde den, kdy mě moje úzkosti opustí?

∞

Na záchodě se stím malým plastovým proužkem vzataveném obalu zamknu, ikdyž to obvykle nedělám.

„Prosím tě, nezamykej se, já ti tam nepolezu. Ale kdyby se ti někdy udělalo špatně, neměl bych se ktobě jak dostat.“

„Hurrr, durrr, nezamykej seee, co dybys omdlela při sranííí,“ parodovala jsem Marka tehdy, když mě stím pravidlem bydlení usebe seznamoval. „Toho se bojí všichni čtyřicetiletý senilové? Jen abych věděla, na co se připravit.“

„Je mi devětatřicet.“

„Amně šestadvacet, ai když tlačím fakt hodně, tak mi maximálně naběhne na čele žilka. To víš, mládí…“

Marek si povzdychl apromnul si obočí. Jindy moje vtipy snášel lépe.

„Myslel jsem, kdybys byla nemocná… nebo uzvracení vdechla zvratky. Nebo…“

„Slibuju, že ať budu dělat jakkoli nechutnou věc, nechám odemčeno, abys kdykoliv mohl tajně přijít, podívat se škvírkou, auch-uch-uch,“ předváděla jsem vulgárně rukou uspěchanou pánskou masturbaci ařehtala se jako pominutá. „Už lituješ, že sis mě sem nastěhoval?“

„Bacha, ať tě zase nevystěhuju.“

„Ooo! To nepůjde, nemáš se ke mně jak dostat! Jsem na hajzlu, úplně dočista zamčená!“

Tenkrát mi to přišlo vtipné.

Dneska se zamknu, jak nejtišeji dovedu. Je mi na omdlení. Vtipné mi to fakt nepřijde.

Třesoucíma se rukama roztrhnu igelit anastavím papírek pod sebe, aby na něj dopadl první proud mé ranní moči. Břicho mám vkřeči, ale svěrač ne ane povolit. Je asi hysterický jako já.

Až strach, že se Marek probudí azjistí, že jsem zamčená, mě donutí. Nejdřív se mi povede pár kapek, pak slabý čůrek. Apotom už neohroženě močím, jak říkával děda Milan: ouplně jako pivovarskej valach.

Kapky teplé moči se odráží od papírku aprskají všude kolem. Taky si počurám prsty. Všude to čpí. Je mi to fuk.

Položím papírek před sebe na dlaždičky azačnu počítat do třiceti.

Snažím se koukat jinam, počítat řady asloupce obkladů jako vždycky, když se nudím, ale nejde to, jedním okem hypnotizuju oblast testu pro odečtení výsledků.

Modrá čárka tam je. Zjevila se už po prvních pěti vteřinách. Po druhé ani duch, ani náznak.

Jak jinak… sotva pár hodin po styku?

Uvědomuju si, jak jsem hloupá ajak marný je tenhle můj pokus se uklidnit. Není to ani pokus – spíš kompulze. Už jsem jich měla nejmíň sto. Pod přísným zrakem terapeutky, kníž mě Marek donutil jít, když jsem jednou zapomněla po jedné zepizod vynést koš, se mi povedlo snížit počet těhotenských testů prováděných měsíčně na jeden kontrolní. Vydedukovala jsem, že vzhledem kmimořádnosti současné situace tohle pravidlo neplatí.

Nezáleží na tom. Testů mám dost – balení po deseti je nejvýhodnější.

Tenhle zvednu, toaletním papírem utřu mokré místo, které po něm na zemi zůstalo, avšechno to vyhodím.

Čeká mě dlouhá sobota aještě mnohem delší neděle. Dnes ani zítra mi na gynekologii telefon nikdo nezvedne.

∞

„Jak ses vyspala, princezno?“ zeptá se mě Marek, když se půl hodiny po mně zvedne zgauče. Pajdá.

Jak jsem se vyspala, mu rozhodně říkat nechci. Ví to.

Falešný úsměv držený na tváři dost dlouho pošle mozku signál, že je jeho nositel šťastný, achemie zafunguje opačně – zmatený mozek vypustí do těla vlnu endorfinů. Fake it, till you make it.

„Šlo to,“ odpovím adonutím koutky stočit se do nepříliš věrohodného úsměvu. „Nejspíš líp než ty.“

„Bože, na spaní na gauči jsem už starej.“

„Rozveselila by tě snídaně?“

„Jedna snídaně? Aco druhá snídaně?“

„Může být! Tak je uvař, miláčku.“

„Emancipovaná mládež,“ mumlá ačurá tentokrát on. Stejně ale potom jde audělá míchaná vajíčka.

Rýpu se vnich. Vím, že mě pozoruje, tak se donutím sníst aspoň něco.

Když se Marek nedívá, kontroluju, vkolik vpondělí otevírají lékárny akdy začíná ordinovat gynekoložka. Zapisuju si, kolik hodin po styku to je.

Moc.

„Co tam máš?“ zajímá Marka, když mě smobilem chytí. Zkontrolovala jsem už všechny lékárny vokruhu padesáti kilometrů. Otevírací doba se liší io celou hodinu.

„Nic,“ hlesnu provinile aschovám mobil pod desku stolu.

Marek mě pohladí po hlavě apolíbí mě nad linii vlasů.

„Já vím,“ řekne.

Neví, nemůže ani tušit. Stejně přikývnu.

∞

Vstát na autobus vyjíždějící vpět čtyřicet není žádný problém. Mimo jiné proto, že jsem už od čtyř hodin vzhůru aopakuju si pořád dokola, co musím udělat.

Probuzení není nijak příjemné, ale ani výjimečné – jsem zvyklá budit se neustále ulepená potem as pocitem, že umírám; vymrštím se na posteli aotočím se na bok. Vidím své prsty, jak se křečovitě zarývají do matrace, slyším vlastní lačné zalapání po dechu; pocit, jako bych utíkala před Cháronem ateprve tím probuzením se dostala mimo dosah jeho kostnatých spárů. Do poslední vteřiny si nikdy nejsem jistá, jestli tentokrát uteču. Pokaždé mě překvapí, když si moje tělo vzpomene, jak se nadechnout.

Dřív bych byla nervózně sáhla po platíčku antikoncepce ležícím na nočním stolku as hroznou předtuchou kontrolovala, zda se poslední vymáčknuté políčko označené zkratkou dne vtýdnu shoduje se včerejškem – vtéhle fázi bych si většinou také rozsvítila mobil aujistila se, že si den vtýdnu pamatuju správně.

‚Paní Nývltová,‘ pravila mi asi před půl rokem terapeutka scitem, ale pevně, když jsem se jí svěřila, že tahle noční rutina začíná nabírat na obrátkách akrom kontrol spotřebovaných farmak si vnoci provádím ještě samovyšetření prsu, abych zjistila, zda už mi rakovina vyvolaná antikoncepcí rozežírá ňadra nadranc jako červi ve zmařené úrodě jablek, ‚já myslím, že by vám možná prospělo, kdybyste na nějaký čas antikoncepci vysadila asoustředila se více na sebe asvé zdraví‘.

‚Ajá myslím, že vám by prospělo přestat kecat lidem do života,‘ neřekla jsem tehdy na ten její naprosto idiotský nápad, jen jsem si to pomyslela.

Apak jsem to doma řekla Markovi, což nazíráno zpětně moc chytré nebylo.

Takže dnes po platíčku nesáhnu; žádné díky terapeutce aMarkovi už nemám. Neprovedu ani metodické prohmatání nejdřív pravého apotom levého prsu sdůrazem na vnější horní kvadrant. Astejně tak už, vysílená, ale uklidněná uspokojením vlastní kompulze, znovu neusnu.

Zůstanu vzhůru, prvních pět vteřin vděčná, že dýchám; apak si začnu vybavovat, kdo jsem, vjaké jsem situaci akterý je den. Za staženými žaluziemi se venku sbírá rozbřesk, vyhání zkrajiny všechnu tmu atlačí ji dovnitř mě.

Všest hodin padesát dva minut už sedím ve své kanceláři ajsem tu sama. Je brzy avím, že na brzké příchody nikdo brát zřetel nebude; stejně tu dnes prosedím pracovní dobu až do konce skolegyněmi, které přijdou na osmou. Co jsem ale asi měla dělat jiného? Kdybych chtěla jet až dalším autobusem, vsedm přesně bych se teprve kodrcala kolem Vlčí Lhotky. Čert ví, jaký je tam signál akdo by vautobuse seděl. Možná bych musela čekat až do půl osmé, než budu moct zavolat, ato je nesmysl, holý nesmysl, když gynekologická ambulance otevírá přesně vsedm.

Vsedm mi telefon nikdo nezvedá.

Sestra zvedne telefon až vsedm hodin dvě minuty, kdy volám popáté. Na papíře před sebou už tou dobou mám načmáranou velikánskou, mnoha tahy obkreslenou rozevlátou píču, zprostřed vystínovanou. Teď kolem ní čárám rukou studenou atuhou jak pařátek chlazené slepice čím dál větší aureolu kudrnatých chlupů. Patami si netrpělivě podupávám mimo jakýkoli rytmus akaždou jinak.

„Gynekologická ambulance doktorky Bílé, prosím.“ Na hlase sestry je znát, že rozhodně neprosí. Je mi to fuk.

„Dobrý den, Nývltová. Prosím vás, já mám obrovskou prosbu. Nám se spartnerem přihodila taková nepříjemnost… nám se… jaksi… asi selhal kondom. Ajá bych potřebovala napsat recept…“

„Paní Nývltová?“

„Ano.“ Slečna, ale neopravím ji.

„Řekněte mi ročník.“

„Devadesát osm.“

„Akdy byl styk?“

„Vpátek večer, je to asi šedesát hodin.“ Je to padesát devět hodin atřicet čtyři minut. Vědomě jí lžu, protože lidi zneklidňuje, když je člověk až moc konkrétní.

„Tabletku po si můžete, paní Nývltová, koupit bez receptu vkterékoli lékárně, ale…“

„Ano, ale…“ skočím protivné sestře do řeči. Chci jí říct, že nechci blbou tabletku po, která vpolovině případů selže, když si ji vezmete šedesát hodin po styku, ikdyž vpříbalovém letáku se píše až sedmdesát dva hodin po. Doopravdy totiž platí to předtím: nejlépe do dvanácti hodin po. Já chci mifepriston, abortivum, chci deset tablet, jednu na každých deset kilo mé živé váhy atři navíc pro jistotu. Pět zapiju rovnou, tři rozdrolím do kapky benzínu, rozehřeju vohnuté polévkové lžící nad zapalovačem avpálím si je na veřejných hajzlech přímo do žíly, ikdyž nesnáším injekce, aty zbylé dvě rozemelu akreditkou znich udělám dvě pořádné čáry tak tlusté, že by se znich iEscobarovi zhoupl. Ty si dám jako dezert, sjedu je ze zrcátka apak se vněm na sebe konečně budu moct podívat, protože budu zase člověk, ane jenom troska.

„Chce svámi mluvit paní doktorka,“ utne mě sestra, než jí stihnu cokoliv říct. Na druhé straně sluchátka to chvíli škrtá ašramotí aslyším nezřetelné mumlání.

„Paní Nývltová?“ Moje gynekoložka má hrubší hlas aasi divokou představivost, jestli si myslí, že jsem se stihla tak rychle přejmenovat, nebo sněkým usluchátka vyměnit.

„Ano,“ řeknu, aani ji nepozdravím. Nelíbí se mi tohle natahování, úplně zbytečné prodlužování hovoru, zatímco utíkají vteřiny.

„Paní Nývltová, dívám se do vaší složky, achtěla bych se vás zeptat – vy jste tedy měla nechráněný styk?“

„Ne, byl chráněný, normálně skondomem, ale potom, když jsem na něj sáhla, tak zněj kapalo, musel být protržený.“

„Všiml si toho ipartner?“

„Ne, ten tvrdí, že ho jen špatně zavázal, atak se zapatlal tím hnusem až potom.“

Jakmile tu větu vypustím zpusy, uvědomím si, jak strašnou chybu jsem udělala. Ze sluchátka zní ticho. Kolečko prehistorické myši na druhé straně chrastí.

„Rozumím,“ pronese gynekoložka škrobeně aznovu se odmlčí. „Takže je to, paní Nývltová, možná spíš tak, že se skutečně nic nemuselo stát atřeba jen tuhle vaši… nešťastnou příhodu… znějakého důvodu trochu moc prožíváte?“

„Možná,“ zavrčím; kdyby mobily ještě měly šňůru, vtéhle chvíli ji přervu, jako když Železný Zekon trhá jisticí konstrukční lana. „Ale pokud vím, jde omoje tělo, moje zdraví amoje rozhodnutí. Prostě si chci být jen jistá, že se nic nestalo, chápete mě?“

„Chápu, paní Nývltová, apřesně proto mi dovolte vám poradit – copak se vám už vrátil cyklus? Já tu mám poznačené, že si knám co měsíc chodíte nechat píchnout agolutin. Pokud si nejste absolutně jistá, že se na sto, ne, na sto dvacet procent do vás dostalo partnerovo sperma, tak si nic neberte. Zmého pohledu je šance na otěhotnění opravdu velice malá, ai kdyby se stalo, umíme to řešit. Naproti tomu šance, že vašemu tělu dáte ještě zabrat, nejspíš úplně zbytečně, postinorem…“

„Já nechci postinor,“ tlačím ze sebe anatahuje mě to kpláči, „já chci mifepriston, můžete mi ho napsat? Napíšete mi ho, prosím?“

„Preventivně?“

„Ne, prostě jen velmi časně, čím dřív, tím lépe, ne?“

„Myslím, že na tuhle otázku znáte odpověď, paní Nývltová.“

„Ale já…“

„Mám první pacientku, paní Nývltová. Zkuste radši zavolat terapeutce – chodíte kní ještě, ne? Udělejte si za dva týdny test, kdyby náhodou, tak se objednáte apřijdete, ano? Ale teď si nic neberte, jen si ublížíte. Zatím nashl-“ hovor skončí dřív, než vůbec gynekoložka dokončí poslední „-e“ ajá bezmocně zírám na displej na údaje oskončeném hovoru.

Tak díky za nic, ty nádhero doktorská, arady sterapií si strč taky za klobouk, už tam nemusím. Kolik mě stálo sil to dojednat… ne, že bych se tam kdy dozvěděla něco, co by mi pomohlo. Mohl by tu, sakra, někdo stát za mnou achtít mi pomoct? Haló!

Tři lékárny ve městě otevírají až vpůl deváté, jedna dokonce vdevět apřes můj oběd všechny svorně vedou obědovou pauzu. Jako by se krucinál lékárníci nemohli vzadu vystřídat adát si po jednom studený oběd zkrabičky jako my všichni ostatní; ale to oni ne, honorace nejspíš trajdá někam do restaurace azpátky, je jim úplně jedno, kdo na nich závisí. Nejradši bych začala házet nábytkem, kdyby se mi tak netřásly nohy aneměla jsem strach, že jakmile se pohnu, tak se nevyhnutelně rozbrečím.

Zůstanu sedět asedím, dokud nepřijde Zdena. Zdena ajejí velké panděro, velká kabela plná svačin avelká pusa plná názoru malých lidí.

„Co je? Vypadáš nějak přejetě,“ zeptá se místo pozdravu, jenže pase spíš po drbu, než aby ji opravdu zajímalo, jak mi je.

„Špatně jsem spala,“ odbudu ji, ikdyž vím, že můj špatný spánek už je pro ni vlastně kategorie sama pro sebe. Bude to zase rozebírat přes oběd vkuchyňce; ikdybych tam šla, tak drze zmlkne až na poslední chvíli. Dnes nebude muset zmlknout vůbec. Nedovedu si představit, že bych do sebe něco dostala, cokoliv krom tří, čtyř balení postinoru, pokud mám mít aspoň šanci stím ještě něco udělat.

Jakmile ve dveřích spatřím Katku, zvednu se ajdu jí naproti.

„Kači, prosím tě,“ začnu rovnou, „já se hrozně omlouvám, potřebovala bych asi den volna nebo neschopenku, je mi mizerně.“

„Jo?“ Katka těžko skrývá znechucení, couvne přede mnou. Asi vypadám, jako bych jí měla každou chvíli pozvracet boty aje fakt, že tuhle možnost úplně nevylučuji. „Tak běž, prosím tě. Potřebuješ něco?“

Vím, že si hrozně přeje, abych nepotřebovala, ajá ani nechci – nějak se už zařídím, to je problém budoucí Zuzany.

„Postarám se osebe. Děkuju. Zatím!“

Vpůl deváté stojím před lékárnou UKočky. Tabletky po nemají, přijdou až odpoledne. Tak dík, nashle. Cítím, jak mě žluč pálí umandlí.

Na poliklinice taky nic. Ne, žádný výpadek není, jen je asi jaro, směje se lékárnice. Cha, cha, cha, to se opravdu za břicho popadám, paní lékárnice, že se asi omladina nějak rozpinďouřila, velice humorný humor abudu si tě pamatovat, ty jedna cynická svině.

Když se čúza dochechtá, konečně zní vyleze aspoň nějaká informace: „Zásobování přiveze zítra, pokud zvládnete počkat.“

Nejenže nezvládnu počkat, už ani nezvládnu neříkat, co si myslím: „Zítra mi to je už tak leda na vyližprdel, máucta,“ štěknu po ní aotáčím se na podpatku. Doufám, že až si tahle nádhera půjde na obídek, tak kuchaři do její polívky napadají lupy jak padesátihalíře.

Třetí lékárna je na samém okraji centra, vedle autobusového nádraží abývalé mototechny. Než tam dojdu, mám vpodpažích na blůzce koláče sledovanosti alapám po dechu jak pes. Celou cestu se držím, abych neběžela.

„Brýden,“ vypravím ze sebe.

„Dobrý den, co pro vás můžu udělat?“

Zdejší magistra je příjemně působící mladá žena, vbílém vypadá jaksi panensky, cudně. Ta všudypřítomná bílá mi najednou vstoupí do hlavy aprostře kolem sebe tu čistotu aklid; pocit, jako bych usvatého Petra rozrazila bránu.

„Měla byste, prosím, postinor?“ zeptám se potichu akrotce, zahnaná červenou páskou diskrétní zóny do správného chlívečku jako poslušné písmenko Scrabblu.

„Minutku,“ poví mi slečna aodběhne kamsi mezi dlouhé police aregály vzadu. Během chvíle se vrací skýženou krabičkou aodpovídajícím vážným výrazem ve tváři; ne kyselým úsměškem jako polikliniková herdekbaba. „Tady je, užívání znáte?“

„Znám. Měla byste, prosím, ještě aspoň tři balení?“

Slečna se chvilku odmlčí, potom si asi otázku rozmyslí. „Podívám se.“

Zase osamím.

Začínám být na prodejně sama na svůj vkus až moc dlouho, když se konečně ozve zvuk předznamenávající čísi příchod. Ozve se ale kdesi za mnou, ne zhlubin krámu za pultem. Kroky, ač měkké, jsou moc těžké adlouhé na to, aby se cupitavě vracela slečna lékárnice.

Otočím se právě včas, abych proti světlu zulice viděla širokou, ramenatou mužskou figuru stenkým zlatavým obrysem kolem rozcuchané hlavy. Apak ten mohutný muž postoupí do krámu asjede mě od hlavy kpatě vážným pohledem.

„Copak ty tady, Zuzanko?“ zeptá se mě Marek, aniž by zněl překvapeně.

Chtěla bych se zeptat na totéž: Marku, Pane, co ty tady děláš? Proč vypadáš tak skvěle aneodolatelně jako bůh hromu aanarchie? Aproč mě pronásleduješ vmé temné hodině? Přicházíš mě snad soudit?

Jenže právě vten moment se lékárnice vrátí ana pult položí čtyři balení postinoru, diskrétní zóna nezóna přímo do Markova výhledu.

„To je pro tebe, Zuzanko?“ zeptá se, anedívá se na mě, ale na pult. „Co kdybychom si otom promluvili venku?“ Ztónu hlasu je mi zřejmé, že tohle moc vyrovnaná debata nebude.

„Paní, chcete si jít stímhle pánem promluvit ven?“ ptá se mě lékárnice anervózně si olizuje rty. Nejradši bych ji objala, tu nádhernou květinu, která vyklíčila aroztáhla svoje zpeřené listoví kdesi na nějaké nedotčené beskydské louce ajejí šťavnatou lodyhu nikdy nepřišlápl jelen ani pracovní bota. Zajímalo by mě, co by udělala, kdybych řekla: Ne, prosím, zachraňte mě, zachraňte mě před tímhle mužem, metr devadesát, sto deset kilo. Asi by šla akousla ho do kotníku, pak by do něj bouchala pěstičkami ve jménu feminismu alidského práva na čtyři krabičky postinoru se slevou na zákaznickou kartičku.

„To je vpořádku, děkuji, to je partner,“ odpovím avidím, že si děvče myslí své. Učíš se rychle, zvonku broskvolistý, prstnatci bezový; předpokládám, že máš přímý pokyn shora, že volat pomoc máš jen tehdy, pokud oni zákazník zjevně stojí. Apolicejní auto parkující před obchodem, protože pán brání paní nakupovat apaní se nechá ukecat, by se šéfové nelíbilo.

„Čtyři balení postinoru, Zuzanko?“ ptá se mě Marek svážnou tváří. Posadí mě na lavičku před autobusovou halou, zastávka dvě, nejbližší odjezd na České Budějovice za dvacet tři minut, asám zůstane stát nade mnou, ještě vyšší avýhrůžnější než vlékárně.

Pokrčím rameny.

„Víš, že by sis jen ublížila, viď? Na gyndu jsi už volala? Co ti řekli?“

Znova pokrčím rameny, jednou už to zafungovalo.

„Zuzanko? Co ti řekli na gynekologii?“ nenechá se odbýt Marek.

„Že mi nedají mifepriston, dokud nepřijdu spozitivním testem,“ soukám ze sebe.

„Ano, zlatíčko, ale to se nestane, že ne? Protože jsem ti už nejmíň třicetkrát řekl, že se nemohlo nic stát, že?“

Ve skutečnosti to řekl čtyřicet devětkrát, pokud nepočítám tuhle narážku. Jenže to říkat musí, protože není idiot aví, co by se stalo, kdyby řekl pravdu – jsem vůl aneuhlídal jsem to. Nepřesvědčilo mě to ani poprvé, ani teď.

„Měla bych prostě jen jistotu,“ zahuhlám.

„Ano, jistotu, že nejmíň dva týdny probliješ, prosereš aproomdlíváš. Proboha, jen si vzpomeň. Ty fakt nemáš žádný pud sebezáchovy?“

Dřepne si proti mně achytí mi dlaně do svých. Dívám se na jeho obrovské pazoury, každé bříško prstu jako cizí chlapský palec, amoje pacičky snehty okousanými až do lůžek akrvavými ranami po záděrách.

„Aty nemáš asi trochu toho pudu sebezáchovy navíc pro mě? Jak jsi to jinak mohl dopustit? Jak jsi mi tohle mohl udělat, Marku?“ vyletí ze mě.

„Nic jsem ti neudělal, děvče.“ Říká to úplně stejně smutně. „Pojď, zvedej se. Byl jsem si pro auto, Franta to zmákl dřív, je tamhle. Zahlíd jsem tě, jak vcházíš do lékárny. Jedem domů.“

„Ty nejedeš do práce?“

„Dneska nejedu už nikam.“

Azjevně už dneska ani nemluví.

Fajn. Taky nemám, co bych řekla. Pomůže mi nastoupit, sám nasedne na sedadlo řidiče arozjede se.

Mnu si prázdné ruce astrhávám tlusté škraloupy kůže na starých ranách, padají pode mě na gumový kobereček akrev se mi maže po palci aukazováčku.

„Na terapii jsi volala?“ vzpomene si někde uVlčí Lhotky.

To mě naštve.

„Víš dobře, že jsme se dohodli, že už nemusím.“

„Já si to pamatuju tak, že dočasně apodmíněně nechodíš na povídací sezení.“

Já si to pamatuju tak, že to tys nutně chtěl, abych byla normální, Marku. Abyl jsi ochoten přestat mě nutit tam chodit až vmomentě, kdy jsem doma brečela, řvala na tebe ana protest deset sezení terapie proseděla bez jediného slova, protože ze mě podezřelá důchodkyně skoženým ksichtem neustále tahala moudra, jak by mohlo souviset moje traumatické dětství amůj pocit, že jsem vdětství nikdy nebyla milovaná, smou nechutí mít děti.

Pokud vím, dohodli jsme se, že dokud zvládám dodržovat režim anepodléhat kompulzím, nemusím nikomu vykládat, jak mě rodiče nechali ubabičky adědy auž se pro mě nikdy nevrátili nebo whatever. Co na tom, sakra, záleží? Co na tom chcete řešit? Ikdybych snad chtěla někoho konfrontovat, rodiče jsou moc distancovaní aprarodiče moc mrtví. Po posledním sezení chvíli hubu držela iterapeutka, když jsem se jí iritovaně zeptala, jestli náhodou jedna zcest, jak učinit přítrž generačně předávanému traumatu, není prostě se dál nemnožit. Tradá!

„Ajá snad nějakou tu tvou podmínku porušila?“

Marek mlčí, považuju za vyřízené. Apak na poslední chvíli zabočí ave Lhotce se otočí vprvním dvoře.

„Slíbils mi, že tam nemusím.“

„Na sezení nemusíš. Ale vidím, jak na tom jsi. Potřebuješ medikaci.“

„Jo, ten mifepriston.“

„Ne, něco na uklidnění.“

„Na to je právě ten mifepriston.“

Zase dávka ticha. Ani za odpověď mu nestojím.

„Ataky nejsem objednaná,“ připomenu mu.

„Vezmou tě na urgent.“

„Jo?“ zapochybuju. „Já jen, že jsem ještě neviděla, že by takhle někoho vzali.“

„Abyl někdo znich velkej cholerickej chlap?“

„Nezapomeň hulákat aničit vybavení. No akdyby náhodou bylo všechno přišroubované, tak jim aspoň ukradni propisky. Pak tě stoprocentně vezmou. Nic neláká ke spolupráci víc než agresivní klient.“

„Ty slogem vezmu jako rukojmí,“ pohotově slíbí Marek, „teď ti, Zuzanko, ukážu, zač je toho trocha té toxické maskulinity, jak říkáš… ato druhý…“

„Patriarchát.“

„Jo, ten jim taky ukážu, ato hodně. Toxickou maskulinitu avykořisťující kryptofašistický patriarchát.“

Naschvál to vyslovuje přehnaně, astejně zjeho úst získávají ta slova jedinečný podtón, jako když je artikuluje člověk, který přesně neví, co znamenají. Nechtěně se tomu uchechtnu aMarek se po mně krátce ohlédne ausměje se; umí se na mě tak usmát, až mě ztoho píchne někde pod hrudním košem anádech, co následuje, je vždycky chvatný anedostatečný.

Pozoruju ho, jak se soustředí na cestu amhouří utoho skoro průhledné blond řasy. Je krásný. Vypadá vážně adospěle.

Beznaděj abezvýchodnost té situace mě doběhnou. Možná má pravdu. Asi by se mi něco na uklidnění hodilo. Nebylo by od věci tenhle zuřící roj běsu vžaludku prostě na nějakou dobu přehlušit. Necítit.

Když zabočí kparkovišti apomáhá mi zauta, neprotestuju. Škobrtám za ním po štěrkové cestičce na nenáviděnou kliniku jako ovečka unavená po celodenní pastvě.

∞

„Přejete sííí?“ protáhne znuděně paní na recepci. Etalon nezájmu.

Marka to neodradí. Jeho vystoupení začíná.

„Pěkný dobrý den, moc se vám omlouvám, sestři – to je den, viďte? Lidi chodí afurt něco chtějí, no nemám pravdu? – Se vám přiznám, ano, taky něco chci, vím, že je to narychlo, ne, objednaní nejsme – doktora Havlase, moc vás prosím, na pět minut mezi dveřmi, budu velký dlužník. Vím, že jediný, kdo to tady dovede zařídit, jste vy. Partnerce, víte, se udělalo náhle špatně. Je nám to líto, přišli bychom dřív, ale to jí ještě zle nebylo, viď, Zuzi,“ předvede Marek jeden kryptofašistický patriarchát vakci.

Proměna té ženské je dokonalá. Marek ještě ani nedomluvil aona se už pýří anatřásá jako slepice. Marek na ni povzbudivě mrká acení zuby.

„Ani ne. Takhle jsi mě sbalil taky.“

Sestra přiletí zpátky.

Zajímá mě jediné: „Co mi napsal?“

∞

∞

∞

∞

„M-hm.“

∞