Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Marek Epstein

FRANZ

Vydala Grada Publishing, a. s.,
pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 10 245. publikaci.
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Odpovědná redaktorka Martina Muziková
Korektura Vendula Perglerová
Sazba TypoText
Obálka Michal Čermín

Parts of the text from the book „Proces“, Nakladatelství Franze Kafky, 1997, translation © Josef Čermák/DILIA
and from the book „Povídky“, SNKLU 1964 © Vladimír Kafka/DILIA were used in the film/book
and from the original „Franz Kafka, Eine Biographie 1963“ in German language – part of the poem „Luganer See“
© Courtesy The Literary Estate of Max Brod, The National Library of Israel.

Copyright © Marek Epstein 2025
© Grada Publishing, a. s., 2025
Foto © Marlene Film Production/Michal Ureš, Zuzana Panská

ISBN 978-80-271-8195-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-8194-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-5797-6 (print)

Drahý čtenáři,

kniha, kterou jsi právě otevřel, Tě upřímně varuje! Budeš-li pokračovat v četbě, čeká Tě strastiplná cesta, jakou podstupuje režisér, má-li se rozhodnout, zda je předkládaný filmový text určen právě jemu. Tento byl napsán pro významnou polskou režisérku Agnieszku Holland, která jej také zfilmovala.

Ale to už je jiný příběh. Nyní jsi to právě Ty, kdo se v tichosti svého pokoje nebo snad halasu přeplněné kavárny začte do příběhu Franze Kafky tak, jak se Ti ho pokouší scenárista nabídnout. A věř, bude Tě notně trápit. Nutit, aby sis představil, co je jen načrtnuto, a dořekl, co zůstává nevysloveno. Scénář musí kráčet pevně po cestě dramatu, ale zároveň nesmí režiséra okrást o jeho tvůrčí imaginaci. O Tvoji imaginaci!

V tomto textu jsi součástí vzniku filmu. Formuješ jeho prenatální vývoj a zároveň jsi jeho prvním divákem.

Pro zjednodušení jsem zvolil formu prózy a oprostil text od technických poznámek, nadpisů a vysvětlivek, které by mohly nezkušené oko rozptylovat a nejisté dokonce odradit. Také jsem se rozhodl sjednotit jazyk, který je v originálu věrný době. Rodina hovoří doma německy, v obchodě česky. V pojišťovně Franz mluví, jak je třeba. S Maxem Brodem a přáteli ale zásadně německy.

Je také použito, parafrázováno a citováno několik Kafkových textů, více či méně původních…

Marek Epstein

Tento text by nevznikl
nebýt odhodlání a důvěry
paní Agnieszky Holland
a Šárky Cimbalové.

Děkuji také za nevšední pomoc
s textem a sebedůvěrou
panu Jaroslavu Sedláčkovi.

TMA
CHODBA VBYTĚ KAFKOVÝCH (1889/1924)

Cosi mezi dopadem sněhové vločky aplácnutím dešťové kapky pravidelně ruší ticho. Na pomuchlanou plochu novinových zpráv aobrázků dopadají černé husté kadeře. Vžidli uprostřed místnosti sedí zabořený asi pětiletý chlapec. Před ním stojan se zrcadlem vmasivním rámu. Hřmotný muž mu trochu hrubě stříhá rovné černé vlasy. Jen velmi dobrý pozorovatel zachytí podobnost otce asyna. Je ukryta spíš vintimnosti gest než shodných rysech. Na rtech staršího se usadí popěvek. Kluk je bledý, jako by mu stříhání vlasů působilo bolest. Prsty projedou dětskou kštici. Muž je konečně spokojený.

Náš pohled sklouzne zchlapce do zrcadla. Vněm se odráží Hermann, který vystřídal nůžky za břitvu, aby dokončil lazebnické dílo na chlapcově hlavě. Pod jeho prsty už nesedí malý kluk, ale asi třicetiletý hubený muž. Podobnost těch dvou se vytratila dočista. Překvapí nás hlas, který nepatří ani jednomu zmužů, apřece jako by pojmenovával cosi podstatného:

„Když Brod přivedl Kafku poprvé, stalo se něco, co mě zaskočilo…“

Franz si přitiskne dvě velké polévkové lžíce na uši vobavě, aby mu otec slechy neuřízl břitvou.

„Než mi podal ruku, uklonil se. Ato tak nešikovně, že se jeho vlasy dotkly mého čela…“

JUBILEJNÍ SYNAGOGA PRAHA (1939)

Jen úzký pruh barevného světla padá exotickým sakrálním prostorem na řady klaviatur. Vbledém přítmí kůru sedí muž neurčitého věku. Varhaník. Oskar Baum. Prsty sjistotou cosi upravují vrejstřících. Táhla poslušně následují jeho vůli. Mluví spíš knástroji než knám. Teprve skoncem slov jako by si vzpomněl, že nasloucháme.

„Byl to první člověk, který, ač věděl, že jsem slepý, nezměnil svůj způsob chování vůči mně…“

Varhaník zvedne oči přímo na nás. Jeho pohled je ale kalně prázdný. Nelhal.

BYT RODIČŮ – POKOJ FRANZE (1914)

Franz soustředěně naslouchá, jako by to byl on, kdo sBaumem vede rozhovor. Ale cosi ho ruší. Zneklidňuje. Sedí za psacím stolem ajen těžko se koncentruje. Před ním se šklebí strany prázdného sešitu. Čekají na slova.

Jeho nevelký pokoj je průchozí. Není tak ušetřen kroků služky čistící kamna, polemizujících rodičů ani hádajících se sester. Hlavně sester. Hlas Valerie je skoro hysterický.

„Kolikrát jsem tě prosila, abys nenosila moje šaty!?“

Elli si ji dobírá. Dělá jí dobře, když se sestra zlobí. Jako všem sourozencům.

Franze zaujme rozhovor rodičů vhale. Argumenty matky ho skoro rozesmějí.

„Ale červánky se přece objevují večer, Hermanne…“

Otec ovšem nehodlá přistoupit na to, že by žena mohla mít pravdu.

„Má milá, já říkám, že ráno.“

„Večer.“

Odpor vloží do otcových úst nečekanou břitkost.

„Morgenrote. Morgenrote! Copak to neslyšíš, Julie? Morgen! Jak by se mohly objevovat večer?!!“

Franz vstane azavře dveře do haly. Stejně rázně zabouchne křídlo ksestrám. Uleví se mu. Okamžik ticha ale ukončí štěkání psa vbytě nad nimi. Vše korunuje klavír vjídelně, za který zasedla Elli.

Franz prudce vstane aoblečený se schoulí do rozestlané postele. Polštář si natlačí na hlavu, jako by věřil, že zněj vymačká trochu toho ticha, po kterém tak touží. Pak zoufale vykřikne.

BYT HERMANNA – LOŽNICE (1889)

Hermanna probudí dětský jekot. Udýchaně se posadí na posteli. Nahmátne všeru pantofle. Julie ho chytne za rukáv.

„Já sama.“

Muž ale nedá ženě čas. Ani komický chránič knírů nestačí stáhnout ztváře. Zlostně spěchá do dětského pokoje.

„Franzi!“

Trochu hrubě kluka vytáhne zpostele.

„Proč pořád křičíš?“

Ale Franz neví. Žádné děcko netuší, proč mu chybí pozornost.

„Víš, kolik je hodin?“

Kluk dál mlčí, snad spokojený, že křikem dosáhl svého. Ve dveřích ložnice se objeví rozespalá matka.

„Lehnu si kněmu…“

Ale Hermann jen mávne odmítavě rukou. Popadne kluka za límec pyžama atrochu prudce ho táhne ke dveřím bytu.

„Víš co, uděláme spolu takovou dohodu, Franzi. Chceš?“

Kluk pochopitelně nechce, ale co zmůže proti statnému otci. Náznak odporu je hravě překonán. Dveře zbytu za nimi zapadnou aJulie zůstane stát nerozhodně vpředsíni, jako by chtěla něco říct, ale nemá dost odvahy.

PAVLAČOVÝ DŮM (1889)

Byt Kafkových nezapře lepší adresu. Pavlač je prostorná apůsobí spíš jako zámecká arkáda se zdobenými sloupy. Teď vnoci ji osvětluje jen unavená plynová lampa kdesi nad schodištěm. Zbytek domu ise dvorem se topí ve tmě.

Hermann vystrká Franze ze dveří aunaveně se oně opře. Trochu se zadýchal, potřebuje okamžik, aby nashromáždil dost vzduchu do plic. Vdlouhých nočních košilích působí oba trochu jako přeludy. Konečně se otec nakloní kmalému. Jeho hlas je klidný, ale ledový jako noční vzduch. Kluk nemůže zastavit vodopád popotahování.

„Zůstaneš tady, dokud se neuklidníš anepochopíš, že my smatkou se musíme vyspat. Nikdo za nás nepůjde ráno do obchodu. Až ti to dojde, vrátíš se do ložnice… jako velkej chlap. Platí?“

Hermann nečekal na souhlas. Oto víc ho překvapí, že kluk uplakaně přitaká.

„Můžeš mě odprosit avrátíme se do pelechu hned…“

Kluk ho sleduje srespektem, ale nepromluví. Hermann vycítí odpor avztekle se otočí ke dveřím, které za ním hlučně zabouchnou.

„Jak chceš…“

Pak ale ještě jednou vrznou avykouzlí ve tmě trhlinu světla dopadající klukovi na košili. To matka dala malému naději.

Chlapec zůstane na pavlači sám. Stačil by jediný krok abyl by zpět vbezpečí jejich bytu. Kluk ale váhá. Rozhlíží se zvědavě kolem. Dětská fantazie nafukuje stíny noci, vrhající na něj veškerou hrůzu samoty. Pláč afňukání jsou pryč. Zůstaly jen obava azvědavost. Hřbet ručky osuší tváře. Prstíky vezmou za kliku vysoko na dveřích. Kluk si nesmírně přeje vrátit se domů. Zaslechne šepot zchodby.

„Nemůžeme ho tam přece nechat…“

Škvírou vidí rodiče, hádající se tiše všeru haly. Kluk zatlačí adveře zabouchne. Světlo zmizí. Malý Franz se otočí čelem ke tmě dvora. Připlácne se zády na dveře jako otec avyděšeně sleduje, jak se kněmu stahují stíny.

Ten nejtemnější se zvědavě plazí kjeho nohám. Zvětšuje se asílí. Vlní se po zdech az nicoty dostává konkrétní tvar. Oči. Tlamu plnou zubů…

Ve chvíli, kdy se stín dotkne jeho nohy, by kluk vykřikl. Místo toho nabere vzduch do plic, tváře se mu nadouvají, jako by toužil vydržet co nejdéle pod hladinou.

„Možná to ale bylo obráceně.“

TITULEK: FRANZ

BYT MAXE BRODA (1939)

Sledujeme sympatického muže skulatými brýlemi. Bystrý, šaramantní, trochu arogantní pohled. Stojí, ale jeho tělo je viditelně nahnuté, jak ho vdětství pokřivila obrna. Palcem si přejede knírek nad horním rtem.

„Možná to byl Franz, kdo tenkrát opustil otce. Nikdy nepřestal být klukem, co fňuká. Utrpení jako nový úhel pohledu… tak jsem ho poznal já.“

Kdesi vpředpokoji velkého bytu cvaknou dveře.

„Promiňte. Elsa… moje žena.“

Zmizí do ložnice za svou paní. Náš pohled sklouzne kposteli, na které leží chaos narychlo vyskládaných věcí. Takhle hekticky se balí jen člověk před odjezdem. Před útěkem. Mimo jiné vidíme idva pasy akufr plný popsaných stránek asešitů.

TŘEŠŤ (1905)

Na zahradě měšťanského domu sprůčelím do náměstí věší dvě mladé dívky prádlo mezi ovocné stromy. Vcuvée svršků je iněkolik bílých doktorských plášťů. Smějí se jakési banalitě, jaká vás může potkat jen při věšení prádla. Snad spodnička přilepená na tváře. Látka poletuje apleská. Ze zahradní kůlny na pozemku vytlačí starší muž spřilbicí abrýlemi motocykl. Jenom místní vědí, že za koženými brýlemi ašátkem se skrývá rodinný lékař Siegfried Löwy.

Jeho přítomnost utne hihňání aobě děvčata na lékaře zamávají.

„Dobrej den, pane doktore!“

Muž jim mávne stejně vesele apokusí se stroj nastartovat. Marně. Jeho dobrá nálada se taví do vyčerpání azlosti.

„Krám jeden zpropadenej!“

Noha na pedálu umdlévá, až to vzdá. Mocně hvízdne.

„Franzi!“

Zokna domu se vykloní mladý muž, sotva plnoletý srozečtenou knihou. Franz. Siegfried mu naznačí rukou, aby spěchal dolů.

Dívky jsou ale rychlejší. Odložily velký koš prádla auž postrkují motocykl kbrance. Franz je dostihne až uplotu ai on zatlačí zezadu do sedačky. Cesta klesá sadem do otevřených polí za městem.

„Pořádně se do mě opřete!“

Běží, co jim síly stačí. Stroj kucká aváhá. Výfuky plivou šedivý štiplavý kouř.

„Tak přidej, chlape! To se nestydíš, před holkama?“

Franz tlačí, co mu síly stačí. Dívky uskočí, když sebou stroj trhne avystřelí kupředu. Znají ten okamžik vítězství technické revoluce.

Mladík tolik štěstí nemá. Jak mu stroj ujede pod rukama, poroučí se vkotrmelcích do prachu cesty, kde zůstane nehybně ležet. Slečny se přestanou hihňat. Zvážní aspěchají kněmu.

„Mladý pane?“

Naklání se nad Franzovo tělo acelé zrůžovělé během se ho pokoušejí křísit.

„Pane Franzi?“

Franzovy oči se konečně otevřou ahltají krajkový svět nad hlavou. Ze spodniček zasvítí kousek stehna apodvazku. Dívky mu utírají krev zodřeného čela.

„Jste vpořádku?“

Bohatě se teď plní Brodova slova ohorizontu trpícího. Franz si svého úhlu pohledu umí dosyta užít. Snad by tu vpéči služtiček ležel navěky, kdyby to starostlivé ženské kouzlo nepřehlušil táhlý, úpěnlivý výkřik…

PRAHA – SPOLEČENSKÝ SÁL (1912)

Nářek přestane stejně nečekaně, jako se zúst silně nalíčeného herce vydral. Hledíme do démonických očí mladého herce Yitzchaka Löwyho. Křečovitý bolestný výkřik, doprovázený skotačivým klavírem, přejde do úsměvu. Silně nalíčený umělec se pohybuje kolem velké bedny ana ní. Sál je poloprázdný.

Lidé si spředstavením nevědí moc rady. Jen oči Franze, sedícího ve druhé řadě, hoří. Každé umělcovo slovo se ho dotýká, ač je vysloveno jazykem, kterému nerozumí. Jidiš.

„Je toho tolik, co bych vám chtěl ještě povědět! Apřesto se dá všecko vměstnat do jediného slova! Odříkání! Toť volba pohánějící tělo kvýkonu! Výkřik kBohu, že jsme připraveni! Já jsem připraven!“

Franz panicky loví sešit zkabátu, aby si zapsal cosi, co ho napadlo při pohledu na rtuťovitého umělce.

„Deset dnů vtéto bedně je jen začátek! Umění askeze začíná upatnácti! Dvacet dnů už otvírá nebeskou bránu, ale teprve čtyřicet vám dovolí vystoupit ztěla askutečně vidět! Poznat svět vjeho prapůvodní podstatě, jak ho Pán svěřil lidstvu! Každý je stvořen poznat pravdu! Každý! Ity!“

Prst se snad náhodou zapíchne přímo do Franzova stolu. Tužka zmladíkových prstů vyklouzne azmizí pod židlí. Víko bedny za mistrem na jevišti zapadne. Ohlušující rána vyruší ikarbaníky ukamen. Ticho. Kdosi vzadu nejistě zatleská. Nejistota, zda představení skončilo, nebo ne, je až nesnesitelná.

ULICE PRAHY (1912)

Franz se sestrou Ottlou spěchají Starým Městem. Ottla je zavěšená do bratra azdá se, že se oba dobře baví. Je jen málo lidí, se kterými se Franz cítí tak uvolněný. Možná že Ottla jediná ho dokáže přinutit, aby sám hovořil. Není nám dopřán celý rozhovor, ale je jasné, že Franz sestru přesvědčuje okvalitách divadelního kusu, na který ji vede.

„Až uvidíš Yitzchaka hrát, pochopíš, očem mluvím! To není jen obyčejný divadlo. To je odhalení podstaty myšlení…“

Ottla je zvyklá na velké nepraktické myšlenky, které táhnou bratrovi hlavou.

„Židovskýho myšlení?“

„Jen se směj, uvidíš adáš mi za pravdu!“

Zastaví se na úpatí dlouhých schodů. Dívka se kbratrovi zimomřivě přitulí.

„Nepůjdeme radši na čokoládu? Je mi zima.“

Franz se ksestře vrátí ana krk jí pověsí svoji šálu.

„On nám ukazuje, co je za námi, abychom pochopili, kam míříme! Aještě se utoho skvěle pobavíš! Je to nesmírně poutavý.“ Ottla ale dál zarputile stojí na prvním schodu.

„Dyť nemluvíš jidiš. Ajá taky ne!“

Franz se kní dva kroky vrátí. Snad ho ještě neviděla tak nadšeného.

„Tohle divadlo se vnímá tady, sestřičko…“

Poklepe si na hruď.

Vtom oba překvapí hlas za jejich zády. Ohlédnou se, ale nevidí nikoho. Okamžik trvá, než si všimnou muže klečícího na schodu hluboko pod nimi. Špinavý svrchník, děravé rukavice. Sepnuté paže se chvějí. Opřená berle jako důkaz nemohoucnosti. Jedna noha chromá. Muž rozechvělým hlasem zopakuje žádost.

„Nebyla by korunka, vašnosti? Tři dni jsem nejedl…“

Není jisté, jestli Franz váhá, nebo přemýšlí ožebrákových slovech. Ottla sáhne do kabelky.

„Já mu dám.“

„Počkej, já vydělávám.“

Franz ponoří prsty do kapsy avyloví dvoukorunu. Zarazí se.

„Mám jen dvojku…“

Položí minci muži do špinavé dlaně, která se chvatně sevře.

„Služebníček, vašnosti.“

„… máte zpátky?“

Žádost žebráka překvapí. Čeká, jestli se dárce rozesměje atím potvrdí, že šlo ožert apeníze jsou jeho. Franzova tvář je ale naprosto vážná. Ottla se usměje za něj.

„Chtěl jste přece korunu, ne?“

Franz nehodlá ponechat výhodu na straně profesionálních rozpaků.

„Jo,“ potvrdí tiše bída.

„Dal jsem vám korunu avy mi dáte zpátky.“

„Počkej, najdu korunu.“

KRAJINA KOLEM TŘEŠTĚ (1905)

SILNICE (1910)

BYT KAFKOVÝCH (1910)

ULICE JOSEFOVA (1891)

BYT KAFKOVÝCH (1895)

BYT KAFKOVÝCH (1914)

PLOVÁRNA (1894)

PŘEVLÉKACÍ KABINA (1890)

PLOVÁRNA (1890)

PLOVÁRNA (2024)

ŘEKA (1914)

PLOVÁRNA (1904)

PLOVÁRNA (2024)

LODĚNICE (1905)

„Ne.“

ULICE MĚSTA

LODĚNICE (1905)

ŘEKA (1905)

LODĚNICE (1905)

GHETTO (1924)

STARÉ MĚSTO PRAŽSKÉ (1914)