Zmizení Satoshi Nakamota

Biografie zakladatele bitcoinu

Tento příběh byl sepsán na základě skutečných událostí, má však svou literární verzi. Z důvodu ochrany žijících svědků byla jména některých osob, konkrétní adresy a instituce i některé reálie změněny tak, aby nebyl narušen princip a sled vyprávění. Biografie Satoshi Nakamota je totiž stále živá…

Text © Josef Habas Urban, Pavel Kolář, Ivo Krátký, 2025

Cover Illustration © David Černý, 2025

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1137-4

Všichni platíme za vlastní zranitelnost,

každý den, každou hodinu, ať chceme, nebo ne.

Až přijde den, kdy budu mít všechno

k životu kolem sebe, neutratím už ani cent.

Satoshi Nakamoto

Předmluva

Pavol Stick Rusnák

Když jsem poprvé dostal e-mail od filmového producenta Iva Krátkého s nabídkou, že mě chce zkontaktovat se spisovatelem, který píše napínavý román o kryptoměnách, překypoval jsem zvědavostí. Jako odborník na kryptoměny dostávám denně spoustu e-mailů – buď s žádostí o pomoc s konkrétním problémem, nebo s nabídkou, abych přednášel na některé ze světových konferencí. Tento e-mail ale nezapadal do žádné z těchto kategorií, takže jsem hned odepsal, že setkat se by bylo zajímavé.

Ještě před samotným setkáním jsem zjistil, že členem tvůrčího týmu je známý spisovatel Josef Habas Urban, autor oceněného bestselleru Habermannův mlýn. Jeho poslední román Návrat do Valbone pojednává o tajemném případu tří mladých Čechů, kteří se ztratili na výletě v Albánii. Právě během rešerší pro tuto knihu narazil Josef na další materiály, z nichž vyplynuly nové skutečnosti o životě člověka, který by mohl být stvořitelem bitcoinu – o Satoshim Nakamotovi. Rovněž mě překvapilo, že se na tomto literárním díle podílel profesor Pavel Kolář, světoznámý odborník v oblasti fyzioterapie. Jeho vyprávění je nejen fascinující, ale především zapadá do kontextu děje. Román vznikl díky zájmu a trpělivosti Iva Krátkého, jenž se, vlastně náhodně, dostal do míst, kde se měl podle svědků Satoshi Nakamoto naposledy pohybovat.

Všechny tyto materiály jsou nesmírně zajímavé, protože Satoshi Nakamoto byl doposud tajemnou postavou, o které fanoušci kryptoměn téměř nic nevěděli. Jeho totožnost byla neznámá, a i když se během posledních let objevilo mnoho spekulací, žádná z nich nebyla dosud potvrzena. Jedním z mála zdrojů informací o Satoshim je jeho působení v online prostoru, jako jsou diskusní fóra a e-mailová komunikace s ostatními členy komunity. Ty však neobsahují téměř nic z jeho osobního života.

Proč se ale Satoshi rozhodl zůstat v anonymitě? Od začátku věřil, že vytváří něco velkého. Něco, co změní svět k lepšímu. Něco, co se nebude zamlouvat vládám, bankéřům ani světovým elitám. Odstranit sám sebe z rovnice bitcoinu bylo jediným racionálním rozhodnutím. Rozhodnutím, které by žádný tvůrce jiné kryptoměny kvůli svému egu neudělal. Rozhodnutím, které vedlo k tomu, že tvůrce bitcoinu je neznámý, a tedy nevydíratelný, nepodplatitelný a nezastrašitelný. Stejně tak jako bitcoin.

V poslední době jsem neměl moc času na čtení beletrie, musím však říct, že tuto knihu jsem přečetl jedním dechem. Obsahuje nejen mnoho historických detailů, které dodávají příběhu autentičnost, ale také mnoho napínavých momentů a dějových zvratů. Doporučuji ji nejen fanouškům bitcoinu, kteří v ní najdou příjemné odreagování od četby faktografických knih, ale také všem, kteří si rádi přečtou zajímavý příběh plný důvtipu, napětí a lidskosti.

Závěrem lze říct, že tato kniha je první publikací, která přibližuje život Satoshi Nakamota, člověka, jehož vliv na svět je čím dál citelnější a jehož odkaz bude navěky žít v dějinách technologického vývoje.

Tak se neváhejte pustit do čtení!

Svědek z Wenatchee

Ivo Krátký

Stojím konečně v tom pubu, krve by se ve mně nedořezal. Šatnářka v červeném kostýmku, u které jsem si před chvílí odložil kabát, na mě přes prosklené dveře přátelsky zamává. Všechno vypadá, jako bych sem, do lokálu Shakespeare, chodil každý večer. Jenže já jsem tady, na Lower Temple Street, přísahámbůh, poprvé. Napadá mě a instinktivně se ohlédnu, co kdyby mě někdo náhodou znal? Hned ale myšlenku zavrhuji, není to jednoduše možné, Pub Shakespeare je v Birminghamu, kdežto já jsem přijel z Prahy. To je nějakých 1 450 kilometrů.

Rozhlédnu se po rozlehlé místnosti, jejíž stěna je směrem do ulice rovněž prosklená. Neobvyklé architektonické řešení. Je 6. září 2015, venku drobně mrholí. Chvíli váhám, než se usadím. Je to více než čtyři roky od oné osudné události, jež se měla odehrát zde v Birminghamu a o níž vyprávěl předevčírem Goshi, manžel mé sestřenice Terezy z Oxfordu. Ano, to je to slavné město s ještě slavnější univerzitou, kde moje příbuzná z otcovy strany vystudovala lingvistiku. Její muž, čistokrevný Japonec, se po léta věnuje u firmy Accenture rozvoji IT technologií a jejich implementaci do firemních systémů. Tereza, která nedávno přijala exotické příjmení Yamamoto, se věnuje nakladatelské činnosti a má stejně jako já ryze české kořeny. Oba naši otcové pocházejí ze Starého Hrozenkova, obce ležící na Moravském Slovácku.

Udělám poslední krok, sedám si na vysokou židli. U barového pultu jich tu stojí v řadě přesně sedm. Kromě té mojí jsou všechny prázdné. Připadám si jako sirotek, možná proto, že je neděle dvě hodiny po poledni a venku prší. Zřejmě důvod, proč je u stolů za mnou jen pár lidí. Přepočítám je ve skle vitríny, kde se přes uličku výčepu odráží prostor za mnou. Nedá mi to, přece jen se ohlédnu – pro kontrolu. Návštěvníci jsou jen čtyři a každý sedí u stolu sám. Hubený muž v kostkovaném obleku si zapíše poznámku do otevřeného notesu. I on za okamžik civí, stejně jako ostatní, na ulici. Prosklená stěna jako filmové plátno – a za ní reálný svět, tak jak ho znám. Jako bych na okamžik nevěděl, kam patřím, zdali sem do pubu, nebo na pošmourné náměstí, na nějž se snáší jarní déšť. Je tu ticho, jen zvenku sem tlumeně proniká vzdálený ruch města.

„Co si dáte?“ Vrchní v purpurové vestě se na mě usmál. Řada bílých silných zubů kontrastuje s černou pletí.

„Víte, chtěl bych se zeptat…,“ hlas mi zadrhává, protože nevím, jak nejlíp začít. „Stout,“ vybafnu. Má slova působí asi jako osamělý kůl v plotě. Ukazuji na kohoutek s černým logem Guinness: „Dejte mi třetinku!“ Hned se uvelebím na židli, nárty se zapřu o dlouhé kovové nohy. Nejsem dál než metr od výčepního zařízení, vedle stojí rozevřený počítač. Napadá mě: Tak nějak by mohla vypadat scéna knihy, již bych chtěl v blízké budoucnosti vytvořit. Nepůjde o fikci, ale o realitu, která se, jak pevně věřím, váže k této rozlehlé místnosti. Jenže zatím o neznámém chlápkovi, jenž se tu měl údajně zastavit v dubnu 2011, nevím víc, než mi vyprávěl manžel sestřenice Terezy. V japonské IT komunitě, ke které můj příbuzný patří, se už pár let říká, že se tady na jaře 2011 měl zastavit zakladatel bitcoinu, legendami opředený Satoshi Nakamoto. Muž, který se následně za nevyjasněných okolností odmlčel. To datum – nevím, proč o něm přemýšlím právě nyní. Teoreticky by mohlo připadnout na 27. dubna 2011. Toho dne totiž napsal Satoshi svůj poslední vzkaz bitcoinové komunitě. Tedy několik let poté, co ji díky vlastnímu projektu celosvětové digitální měny vytvořil.

Barman přede mě postaví třetinku piva. Lehce mu pokynu a opět se ponořím do vlastních myšlenek. Obestírá mě zvláštní atmosféra i vůně čehosi neidentifikovatelného, umocňuje můj duševní stav. Definoval bych ho jako chtění. Pocit, že té staré záhadě přijdu na kloub stůj co stůj. Vůně, ano, ta vůně, myslím na japonské vonné tyčinky, které sestřenice Tereza zapaluje každý večer. Sem do Anglie se přestěhovala po devadesátém roce. S japonským inženýrem má dvě děti, chlapce Haruta a děvče Miyuki.

Po dokončení Oxfordu začala překládat a věnovat se literatuře, zatímco já jsem po pádu železné opony začal podnikat a později založil filmovou produkční společnost. Pro svůj sen, natočit celovečerní film, jsem dokonce absolvoval filmovou školu v Čimelicích u Prahy. Své přání však v sobě od té doby stále nosím: ztvárnit nadčasový příběh, nejlépe takový, jenž se někdy v minulosti skutečně odehrál. Léta jsem ten pravý hledal, a musím konstatovat: proto jsem dnes tady. Rád bych zmapoval osud onoho neznámého, jenž se tu před více než pěti lety objevil, a potom zmizel. Mám vážný důvod to udělat. V šeru vědomí probírám události, jež mě dovedly až sem, na Lower Temple Street.

Na počátku své filmařské kariéry jsem předpokládal, že se s mým společníkem budeme soustředit na tvorbu hudebních dokumentů. Mé filmařské ego však toužilo po hraném filmu. Ten začínám realizovat s důležitým aktérem tohoto příběhu Josefem Habasem Urbanem. Tento tou dobou již uznávaný spisovatel a scenárista mi v roce 2011 představuje knihu a scénář ze Sudet – 7 dní hříchů. Téma je mi sympatické, předkové z matčiny strany skutečně pocházejí z této pohraniční oblasti, kde se před druhou světovou válkou a po ní vyměnilo takřka všechno původní obyvatelstvo. A tak jdeme do prvního bijáku společně. Náš film po premiéře v roce 2012 obdrží několik zahraničních cen.

Terezu poprvé navštěvuji v Oxfordu v roce 2011. Cestuji s nadšením vlastním vozem po Spojeném království, poznávám významné historické lokality: od Hadriánova valu na severu po kanál La Manche na jihu. Na několika výjezdech mě doprovází Goshi, její manžel. Po večerech diskutujeme o nových digitálních technologiích. Japonská komunita tady v Británii vyvíjí programy nejen pro nejrůznější odvětví průmyslu, ale také pro bankovnictví. Právě od Goshiho se dozvídám detailní informace o digitální měně. Myšlenka, že by peníze nahradily virtuální mince, mi připadá úžasná.

Vášnivě diskutuje o události z roku 2008, kdy byl v říjnu zveřejněn na webové stránce www.bitcoin.org článek o bit-coinu: „A Peer-to-Peer Electronic Cash System“. Ten publikoval jistý vývojář, jenž se podepisuje jako Satoshi Nakamoto. Jeho nápady mě od počátku fascinují a vím, že nejsem sám. Rád bych celý ten revoluční proces vývoje první kryptoměny nějak zaznamenal, jenže informace o tvůrci jsou velmi sporé. I jméno, kterým se podepisuje a pod kterým jej brzy bude znát celý svět, je pouhou přezdívkou, stínem jeho osobnosti. Vývojáři po celém světě sledují dramatický zápas o ovládnutí digitálního světa financí mužem, jenž dosud z neznámých příčin neodhalil pravou identitu. To nevyřčené, nedopovězené mě dráždí nejvíc. Rád bych o něm natočil film nebo napsal knihu, jenže nevím, jak začít.

Tak uběhl nějaký ten pátek, rozplynuly se roky. S Goshim se už tak často nevídáme. S Terezou se naopak potkáváme téměř každé léto na jihovýchodní Moravě, kam přijíždí s dětmi do Starého Hrozenkova.

V roce 2015 se i já připojuji do Nakamotovy sítě první digitální měny světa. Kupuji z Číny počítač Antminer S7 a od března těžím bitcoiny, zatímco ON, ten důvtipný rošťák, je bůhvíkde. Myslím na něj stále, uvažuji, jestli je ještě vůbec naživu. Připadá mi až neuvěřitelné, že celý proces, jenž naplánoval před veřejností utajený muž, nebo skupina lidí, funguje. Bitcoinová síť je spuštěna již 3. ledna 2009 a sám Satoshi Nakamoto vytěží první blok, známý jako „Genesis“. Blok obsahuje záhadný text s názvem „The Times 03/Jan/2009 Chancellor on brink of second bailout for banks“, v němž se vysmívá chazarské potřebě zachraňovat banky.

A potom nadchází událost, která mě posouvá v mém záměru o mílový krok vpřed. Onoho léta mi totiž na rodinné oslavě ve Starém Hrozenkově Tereza předává dopis od manžela. Jsem překvapený, neboť jsme si vždy posílali vzkazy e-mailem. Stojí v něm:

Ahoj Ivo,

mám pro tebe několik zajímavých informací ohledně připravované burzy bitcoinu. Taky jsem zjistil od svého kolegy z Birminghamu přesné místo, kde se prý Satoshi před pár lety objevil. Možná je to jen dobrý fór, možná…

Na cestu do Oxfordu jsem se vydal hned počátkem září. Důvodem byly ony tři tečky za poslední větou. Vytrvale řídím po cestách přes půl Evropy, na vedlejším sedadle leží v příručním kufříku poskládané výstřižky z novin a internetu. Myslím na jeden z nich, má nadpis: „Žije vůbec Satoshi Nakamoto?“ I podtitul si pamatuji ještě dnes: „Vyřeší někdo letitou záhadu zmizení S. N.?“ Najednou vidím tu dlouhou cestu před očima, držím volant v ruce, a stále netuším, zdali po ní dojedu do cíle.

Ano, zmizení, to byla trefa do černého. Podstata příběhu. Mám s sebou ale i další doklady snad ve všech světových jazycích. Vytiskl jsem si i záznamy Satoshiho poslední komunikace. Ovšem nevím, zdali jsou pravé. V tom vidím problém, že ani jeden poznatek není můj, a to mě bolí. Zatím to na ucelené dílo, natož životopisné, nevypadá. Dobře to ví i můj kamarád Josef Habas Urban, jehož jsem oslovil s námětem na román.

Nepamatuji si už přesné datum, ale bylo to někdy na začátku září 2015. Sedíme s Goshim opět u jednoho stolu, jako bych odsud odjel teprve včera. Překvapuje mě jeho strohý styl vyprávění. A k tomu se lehce usmívá, jako by celou událost z roku 2011 shazoval. Tereza nás na okamžik přeruší, postaví před nás tác s několika sendviči a konvičku japonského čaje. Hned nato vyběhne do patra, odkud se ozývají rozdováděné dětské hlasy.

„Říká se to!“ Goshi odpovídá na moji otázku, jestli se informaci od kolegy z Birminghamu dá věřit. „On to taky jen slyšel, víc ti nepovím.“

„Ale co se říká?“ Napiju se bezděky čaje, je horký až hrůza.

Goshi mě plácá rukou po zádech, domlouvá mi, abych na sebe byl opatrný.

„Napsal jsi mi vzkaz!“ Kousnu do studeného sendviče. „Snad ne jen proto,“ huhlám, „abych byl opatrný.“

„Přišel do toho pubu, byl opilej namol,“ Goshi mluví docela lhostejně.

„Neměl na zaplacení, říká se, tak barmanovi nainstaloval program a vytvořil účet.“

„A pak?“ Otřu si ústa, abych se nadechl. „Co bylo potom?“

„Na vytvořený účet mu poslal několik tisíc bitcoinů.“ Goshi se škrábe ve vlasech, jako by nevěděl, jak dál. „Banální historie, že…“

Dětské hlasy v patře utichly. Namísto nich teď potomkům něco vysvětluje Tereza, ale není jí rozumět.

„Vrchní prý vyžadoval keš, a i když mu chlápek podepsal dlužní úpis, poprali se.“

„Co bylo dál?“ Jdu si za svým jako buldok.

„Coby…,“ Goshi rozhodí rukama. „Dobrá historka pro oblbování hostů. Reklama, rozumíš? I já jsem tam kvůli tomu do pubu zašel, tedy kvůli tobě.“ Vypadalo to, že se rozčílil. Poprvé za tu dobu, co ho znám.

„To jsi udělal moc dobře,“ poplácám ho po rameni, pomalu se na židli narovnám. „Ale co se stalo potom?“

„Jsi blázen, Ivo,“ Goshi hovoří už opět vyrovnaně, „vlastně proto tě mám rád.“

Oba mlčíme, vnímám jeho upřímnost. Možná se trochu nuceně usmívám, abych ho neurazil. Taky si říkám, že člověk se nestane bláznem, dokud sám neuzná, že jím je. Trvám si na svém, myslím, že Goshi to vnímá.

„Popral se, vážně se zranil, odvezla ho sanitka.“ Můj milý Japonec se snaží o racionální tón.

„Ale kam?“ I já se snažím, i když klidný vůbec nejsem. „Přece ho neodvezli někam na skládku?“

„Já, Ivo, opravdu víc nevím, byl bez papírů, prý…,“ rozhodí rukama. „Ale když mluvíš o skládce. Pamatuju si, že tady ve městě kdosi vyhodil na skládku počítač.“ Goshi se poprvé usmál. „Představ si, na jeho pevném disku bylo v bitcoinové peněžence uloženo 3 000 bitcoinů, to je dnes hotovej balík.“

„Tři tisíce?“ Divím se, mé srdce poskočí radostí. Chvíli čekám na smeč, který po chvíli bezpečně servíruji. „No a teď mi, kamaráde, řekni, jak mohla vzniknout taková povídačka?“

„To není povídačka,“ Goshi se tváří najednou vážně. „Tu reportáž ze skládky jsem viděl na vlastní oči. Ten počítač tam hledaly stovky lidí.“

„Co se s ním stalo?“ zeptám se logicky, ale napadá mě ještě jedna zásadní otázka. Mlčím, čekám odpověď na tu první.

„To nevím, teď si uvědomuju…,“ Goshi si promne bradu.

„Že ten počítač z pubu,“ snažím se mu napovědět.

Japonec mávne rukou, asi jen proto, aby mě naštval. „Poslyš, Ivo,“ šťouchne do mě vzápětí přátelsky loktem, „měl bys o Nakamotovi napsat sbírku povídek, teda povídaček.“

Oba jsme se začali smát.

Teď sedím v tom zatraceném pubu, kam mě nasměroval šprýmař Goshi. Z předvčerejší debaty mám smíšené pocity. Nevím, proč věřím tomu, že tu nemarním čas. Dopoledne se mi podařilo zjistit, že majitelem podniku na Lower Temple Street byl tenkrát jakýsi Joe Haftag. Ten současný se jmenuje Joshua Narri. Piju druhé pivo a doslova nasávám atmosféru pubu. Vnímám stopu dávného příběhu, na podlaze pozoruji svůj nehybný stín. Představuji si neznámého na své židli, jenže do tváře mu nevidím. Měl bych se krotit, říkám si, abych nakonec nebyl opravdu za blázna, jenže si nemůžu pomoct.

Myšlenky mi v hlavě tryskají jako z nevyčerpatelného zřídla. Triviální událost – chlápek přijde, vypije všechno, na co jen pomyslí, na zaplacení ale nemá. Bože můj, tisíckrát opakovaná stupidita ze všech lokálů světa. Je k popukání, k čemu jsem se to upnul, až na jeden, vlastně dva detaily. Brilantní a rychlé vytvoření bitcoinové peněženky na Haftagově kase. Ve stavu opilosti ne tak zcela jednoduchá záležitost, to mohu potvrdit z vlastní praxe. Rovněž datum poslední zprávy Satoshi Nakamota. Můj instinkt mi říká, že právě odsud z pubu na Lower Temple Street můj milovaný hrdina odeslal poslední vzkaz, jistě to ale tvrdit nemohu, chybí mi důkaz. Potom tu ještě byla ona skládka s počítačem, na tu bych málem zapomněl. V éteru nastává ticho, dlouhé, nekonečné… Zbývá otázka, kdo jej prolomí.

Zhluboka si loknu piva, pozoruji žoviálně vypadajícího barmana. Na jeho výmluvné gesto kývnu. Další – třetí – sklenice přede mnou přistane vzápětí. Cítím se uvolněný, pocit úzkosti, že by má angličtina na složitější debatu nemusela stačit, mě jako zázrakem opouští. Mám šanci zjistit podrobnosti k případu, o kterém netuším, jestli se opravdu udál. Chytám příležitost za pačesy. Na dveřích u vstupu jsem si přečetl, že dnes obsluhuje Joshua Narri. Je tedy, stejně jako Joe Haftag před ním, dnešním barmanem a majitelem podniku v jedné osobě.

Muž v purpurové vestě poznačil útratu do počítače. Bílé zuby se v kontrastu s jeho tmavou pletí rozzáří, přemýšlím, proč si mě majitel tak prohlíží. Pozvednu číši na jeho zdraví, panáček se mi uctivě pokloní. Právě tak nějak mohl začít Nakamotův osudný večírek. S trochou nadsázky by se dalo říct, že tady provádím rekonstrukci.

Pokud by byl neznámý skutečně totožný s Nakamotem, měl by důvod slavit. Platforma bitcoinu tou dobou již v zásadě bez problémů fungovala. Myšlenky mi dál víří hlavou. Prohlížím si počítač, jehož předchůdce možná opravdu skončil na skládce. Možná – jak odpuzující slovo. Vrtá mi ale hlavou, kam zmizel počítač neznámého, možná Satoshi Nakamota? Někdo ho mohl zcizit, možná pan Haftag, možná saniťák anebo policajti. Čert aby se v tom vyznal. Pokud Haftag požadoval dlužní úpis a neznámý ho vytvořil, musel se nějak podepsat. To papír s podpisem by mohl být klíč!

Kolem třetí se začali do lokálu trousit další hosté, venku stále prší. Šatnářka v červeném kostýmku na mě hledí přes skleněné dveře. Jakmile zvednu hlavu, stočí pohled stranou. Další pivo naoko odmítám, nakonec se nechám barmanem přemluvit. Nestojí to žádnou námahu ani jednoho z nás. Je čtvrté a příjemně mě oblažuje. Taky mě napadá, že pokud budu v pití pokračovat zvoleným tempem, dopadnu jako neznámý. V duchu se usmívám, lokám bez zábran černou tekutinu, jen houšť a větší doušky. Myslím na knihu o Satoshim Nakamotovi, kterou napíše Josef. Bude to opravdová senzace, až o zakladateli bitcoinu natočíme film. Zdá se mi najednou vše tak snadné, jako když voda roztočí mlýnské kolo. Cesta od myšlenky k činu mi připadá stejně krátká jako mé příjmení v angličtině – Short.

„Platím!“ Kývl jsem na barmana a položil na stůl padesátilibrovku. „Chtěl bych se zeptat…“ Anglická slova se mi najednou vybavují zcela bez námahy.

„Ano, pane,“ barman se zazubí, „prosím.“

„Komu tahle hospoda patří?“

Když větu zopakuji, barman zaklepe ukazovákem na vlastní hruď. „Mně, pane, už téměř dva roky.“ Vrací mi drobné, tiskne z počítače lístek. Tak nějak se to muselo odehrát i tenkrát.

„A před vámi?“ Zadržím ruku s penězi. „Kdo vlastnil lokál před vámi?“

Joshua náhle změnil výraz v obličeji. „Jestli jste od policie, tak to řekněte rovnou,“ v jeho úsměvu se zračí ironie. „Stokrát opakovaná otázka budí podezření, že…“

„Jaké podezření?“ reaguji okamžitě.

„Že o bývalém majiteli něco vím,“ důvěrně se ke mně nakloní. „Jenže já vím jen to, co vy!“

„A to je co?“ Moje angličtina je čím dál plynulejší, cítím se po všech těch pivech jako rodilý Angličan.

„Že je pan Haftag na seznamu pohřešovaných osob!“ Otáčí se ke mně zády, po dvou krocích se ještě ohlédne. „Pan Welsh se na to ptal už nejméně stokrát. Nevím nic, rozumíte, nic!“ Barman s lehkostí zasalutoval, odchází kolem pultu mezi stoly.

Shrnuji dlaní drobné do peněženky. Kdyby ji před čtyřmi lety měl u sebe neznámý, asi bych tu teď nepokládal své stupidní otázky a u baru by pravděpodobně neobsluhoval Joshua, ale Joe Haftag, kterého právě teď hledá policie.

Pomalu jsem se zvedl ze židle. Chlapík v kostkovaném obleku si stále dělá poznámky do notesu, zato šatnářka v předsálí nemá do čeho píchnout, a tak čte knihu. Zvenku přichází pár hostů, podle vizáže jsou to studenti. Jsou hluční, a protože nemají nic k odložení do šatny, minou ženu v červeném bez povšimnutí. V závanu vnímám směsici nejrůznějších parfémů. Ten jediný, který poznávám, je ostrá vůně vody po holení.

Žena v červeném se opět zatvářila, jako bych byl vzduch. Teprve když za sebou zavřu dveře do lokálu, zvedne hlavu. Jen zírám, když mi podává můj promočený baloňák. Vypadá nádherně, má černé vlasy jako uhel, hotová Gina Lollobrigida.

„Prosím,“ pomáhá mi navléct svrchník na ramena.

„Nevím, čím jsem si to zasloužil,“ větu prohodím tiše, aby řeč nestála.

„Vy tady někoho hledáte?“ Poodstoupí ode mě. „Sluší vám to.“ Její zvonivý hlas mě odzbrojil.

„Ne, nehledám,“ koktám, i když mám filmovou školu. „Vlastně ano, totiž...“ Dívám se na ni, vypadá jako Esmeralda z filmu Zvoník u Matky Boží.

„Joea Haftaga?“ ptá se jaksi samozřejmě.

„Ano, jsem jeho známý,“ chytám ji za slovo. „Potřeboval bych s ním mluvit,“ vysypu ze sebe větu jako z rukávu a přitom se děsím, jakým způsobem improvizuji. Bože, ten výraz širokých hnědých očí.

„Ale on už tu není,“ její hlas zní tak trochu odevzdaně. „Ztratil se, ten rošťák.“

„Víte, připravuju knihu,“ můj mozek si dál vymýšlí, i když teď zrovna ústa mluví pravdu. „Byl přece u toho, když se tu objevil ten opilec.“

„Nevím, koho máte na mysli, pane?“ Trochu se zamračila, ustoupila dozadu, snad aby měla větší přehled. „Víte, dělám tu už nějaký pátek.“

„No právě,“ využívám situace. „Ten incident si musíte pamatovat, myslím ten v roce 2011, ten cizinec!“

„Počkejte, počkejte, už si vzpomínám...,“ pozoruje mě se strnulým výrazem. „Vyprávěl mi to Joe, bylo to někdy…,“ hledá to správné slovo, ale úmyslně jí nechci napovídat.

„Kdy se to stalo?“ Rozdmýchávám další otázkou oheň, který ještě neplane tak, jak bych si přál.

„V dubnu, jestli se nepletu, Joe říkal, na konci měsíce.“

„Sedmadvacátýho?“ Neudržím se, sonduji.

„To nevím,“ zamyslela se a na čele jí vystoupily vrásky. „Říkal něco o nějakém hostu, který se tady v lokále vážně zranil.“

„Právě o tom bych chtěl napsat knihu!“ Snažím se ji popohnat.

„Víte, Joe byl náramný vypravěč,“ lehce se usmála. „Spoléhat na jeho slovo, to je jako chtít po vodě, aby přestala téct!“ Její trefné přirovnání ve mně najednou vzbuzuje pocit, spíš představu, že Lollobrigida zná Joea víc, než je obvyklé.

„Chodila jste s ním?“ Lekám se vlastní prostořekosti. „Promiňte,“ pípnu, čekám hromobití.

„Sliboval mi hory doly,“ svěsila ramena. „Prý až vydělá peníze, odjedeme za moře…“

Poslouchám ji, působí na mě nešťastným dojmem zhrzené ženy, prostě Esmeralda od Matky Boží. A já mám konečně po dlouhé době pocit, že jsem výstřelem do tmy tak úplně neminul cíl. „Ale kde je Joe teď?“ Moje slova k ní vanou lehce jako vánek.

„Událost s tím mužem, myslím s tím opilcem,“ protřela si oči, „ho přivedla na mizinu. Kdosi mu dal šanci vydělat peníze v Americe, tak tam odjel. Je to půl roku, kdy mi napsal naposledy.“

„Ale kam odjel? Znáte adresu?“ Ptám se klidně, přestože vím, že jsem v bodu zlomu.

Lollobrigida chvíli mlčí, po tváři jí stékají slzy. Pak obejde stůl, na lístek napíše obyčejnou tužkou: Horse Lake Rd 13, Wenatchee, WA 98801. „A dejte vědět, jestli ten rošťák žije.“ Podává mi ústřižek, jenž pro mě znamená východisko.

Uklonil jsem se a papírek zastrčil do kapsy. „See you later,“ usměju se a nečekaně ji obejmu. Musím říct, ta žena mi není lhostejná.

Na autobusové nádraží jsem kráčel jako ve snách. Umiňuji si, že do toho města zajedu. Rychle hledám jeho polohu na mapě – ano, už to na tabletu vidím: Horse Lake Rd 13, Wenatchee na řece Columbia.

Neštěstí nechodí
po horách,
James Harris

Pavel Kolář

Na ten den hned tak nezapomenu. Je únor 2019, pátek osmého. Svátek má Milada. Do své kanceláře v druhém patře přicházím jako obvykle kolem šesté. Nemám to z domu daleko, je fajn, že silnice jsou v Praze teď po ránu ještě volné. Kontroluji běžnou agendu z předešlého dne. Do pošty mi pravidelně chodí vzkazy, dopisy a žádosti a články z různých koutů světa. Zpravidla jde o korespondenci odborné povahy, jež přichází většinou z míst, kde pořádáme semináře a kurzy. K dnešnímu datu máme po světě mnoho poboček, včetně těch základních, kmenových, jež se nacházejí v Praze.

Mžoural jsem do monitoru, víčka mi padala únavou. Poslední dobou špatně spím. Klimbám nad stolem, občas se zakývám ze strany na stranu jako dopravní letoun před přistáním v bouři. Hlavou se mi honí přednášky, které jsem nestihl připravit do podoby slidů. Mám o nich jasnou představu, vidím je před sebou, stačilo by doplnit pár anglických slovíček a graf. Jenže můj čas, ten hlídací pes, je se mnou jako stín. Hlava mi opět poklesne, zdá se mi o tom, že mám všechny ty slidy dokončené.

Vidím sám sebe z nadhledu, jak procházím temnou chodbou do sálu univerzitní knihovny v Ravenně. Lidé jsou již namačkaní v lavicích, s očekáváním sledují příchod můj i mých kolegů. Za potlesku auditoria nám podává ruku sám ctihodný pan rektor. A zatímco se u řečnického pultu připravuji, on mě vznosně vítá. Nečte svůj úvodní projev z papíru, ale mluví spatra. Já se usmívám, nic jiného dělat nemohu. Jsem při této příležitosti vždy nesvůj. V kostech cítím tu starodávnou atmosféru kolem. To už technik propojuje kabel datové promítačky s mým počítačem. Chci si otevřít svou přednášku, ale co to? Kam se, hrome, poděly mé slidy? Plátno na velké stěně za mnou ozáří silná lampa.

Ctihodný rektor právě dokončil svou vítací řeč, nastává neúprosná realita… „A nyní předávám slovo…“ Ještě závěrečnou větu o tom, jak bude moje přednáška zajímavá. Rozhostí se mrtvolné ticho. Potím se, na vlastní oči vidím, že ani jeden slide mé přednášky v souboru Ravenna prostě není. Jak je to možné? Kladu si zbytečnou otázku. Složka, kterou jsem osobně vytvořil, je nemilosrdně prázdná. Ve zmatku opět klikám na ten zatracený žlutý obdélník. V mysli mi vytane stupidní věta o tom, že tonoucí se stébla chytá. Kdo je tonoucí, je evidentní. Zdá se, že je pozdě, krůpěj potu dopadne na stůl. Jsem sice zpocený jako ve snu, naštěstí nikoliv v Ravenně, nýbrž ve své pracovně v Praze.

Oddechl jsem si s pocitem, že mě děsivá smršť povinností zatím nedoběhla. Prohlížím dál poštu, letmo se podívám na hodinky: můj sen netrval déle než dvě minuty. Kolik času by mozek potřeboval, aby ztvárnil život od narození do smrti? Mechanickým pohybem otevírám další kolonky pošty, občas mrknu do přílohy. To však pouze v případě, že mě úvodní text upoutá. Zatím nic, co by mě přinutilo udělat pohyb navíc. Připadám si jako stroj a to mi usnadňuje cestu. Tuto z mého pohledu bohulibou vlastnost mě naučil vrcholový sport. Je to už ale dávno, přesto si od té doby pamatuji, že za cestu na samotný vrchol se draze platí. Věřit v její smysl, nelekat se potíží jako splašený Janek ve snu. Ano, to překážky jsou uhelnými kameny našich cest. Je to už spoustu let, kdy se z perného tréninku zrodila víra, že z bolesti a neúspěchu je možné se poučit. Bolest nás nutí ke zkoumání našich hodnot. Ačkoliv bychom se jí přirozeně chtěli vyhnout, je důležitým průvodcem na cestě k sebepoznání.

Kontroluji další označené soubory. Už vidím konec té dlouhé řady, světýlko v černém tunelu.

Přečetl jsem krátký vzkaz od Josefa. Tento spisovatel a vodák, se kterým jsem se seznámil v minulém roce ve Philadelphii, mi píše:

Ahoj Pavle, mohu na terapii dorazit v úterý, jak bylo dohodnuto? Díky. Josef

Ano. Potvrzuji čas 14:30.

To ještě netuším, jaký význam bude mít jeho pátrání v rozluštění „kódu“ Satoshi Nakamoto.

Brodil jsem se dál většinou žádostmi o pomoc či radu. Snažím se vyhovět každému, je-li to v mých možnostech. Odpovědi píšu česky, anglicky, občas i německy. Myslím přitom často na sport, jak moc mi chybí. Jsem na konci dnešní korespondence, jenže za hodinu mám akademický senát naší fakulty. Následují čtyři hodiny přednášek pro studenty. Mezitím bych měl stihnout dvě schůzky, ale rozdvojit se nedovedu. A k tomu je pátek, ne sice třináctého, ale večer bych měl odjet na víkendový kurz do Ostravy.

Na prosbu jednoho známého politika, řekněme pana P., tam mám přijmout osobu, jež sedí v dozorčí radě jedné velké finanční společnosti. V 19:00 hodin na mě má čekat jistý americký občan v ostravském hotelu Imperial. Šlapu na plyn svého vozu, abych Jamese Harrise nezmeškal. Nemám ale možnost více zkoumat, o koho přesně se jedná. Pan P. mi do telefonu zdůrazňuje, že setkání nebudu litovat. Dnes musím s odstupem říci – měl pravdu.

V hotelové hale bylo příjemně. Sotva se usadím u stolku s označením Mr. James Harris, už mi vrchní přivádí odkudsi z foyer muže vyššího vzrůstu. I přestože používá francouzskou hůl a mírně dopadá na pravou nohu, něco mi na jeho pohybu připadá zvláštní. Jeho vzpřímený postoj je nepřehlédnutelný. Tváře zarostlé jednodenním strništěm jsou opálené, leč předčasně vrásčité. A oči, ty jeho tmavě modré oči jsou jako neprostupné jeskyně. Těžko odhadnout, co se ukrývá za nimi. Možná má starosti, možná větší, než by se na amerického manažera slušelo. V duchu lituji, že jsem si o něm nezjistil víc.

„Dobrý den, pane profesore,“ promluví anglicky, lehce se usměje.

„Dobrý den, pane Harrisi,“ podávám mu ruku ve stejném okamžiku jako on mně.

Stisk má energický, ale ne silný. Sedáme si naproti sobě. Dívám se do jeho tmavě modrých očí, je v nich cosi ledového. Možná profesionální odstup. Kaštanové vlasy, hustě propletené šedinami, jsou pečlivě sčesané na pravou stranu. Doslova září, což kontrastuje s jeho vážným výrazem obličeje, kterému dominuje úzký nos a protáhlá brada. Z jeho celkového vzezření vnímám sílu, možná dokonce jistý druh panovačnosti. Odhaduji mu pětačtyřicet, ovšem možná bude starší, neboť američtí manažeři vlastnímu zdraví zvláště holdují. I on si mě prohlíží, řekl bych spíše přeměřuje, ostřížím zrakem. Ani rádoby ledabylý úsměv nezakryje, že má starosti. Pravděpodobně mu na této schůzce záleží. Mluví o dozorčí radě investiční společnosti, jeho věty mají precizní stavbu, ovšem nejdou ke kořenu jeho žádosti.

Bezděky jsem se podíval na hodinky, James tuší, že musí přejít k věci.

Sám jsem zvědav k jaké.

„Víte, pane profesore…,“ vrchní postaví před každého z nás kávu a minerálku, „jde o moji dceru, hm…“

„Myslel jsem, že jste si poranil záda, tak mi to říkal pan…?“

„Já nejsem důležitý,“ Harris mávne rukou.

Něco mi říká, že nic nepředstírá.

„Víte, pane profesore, miluju tenis,“ krátce si promne strniště. „Nancy, tedy moje dcera, taky hrála, hm…, “ krátce se napije. „Je to vzdálená příbuzná jedné z hráček, které jste ošetřoval.“

„Opravdu?“ Zvedám obočí, nestačím se totiž divit. V duchu tipuji které, ale nahlas se neptám na nic.

„Jak bych to jenom řekl,“ Harris se poškrábe v šedinách. „Měla autonehodu, je to už pár let,“ mluví sice ke mně, ale ve skutečnosti se dívá kamsi do daleka. „Nemůže chodit, vlastně…,“ odmlčí se, oči se zalesknou. „Chodit už nebude nikdy.“

Zvednu hlavu, ale nevím, co bych řekl. Mlčím.

„Nancy u vás byla,“ polknul, opět se napije, tentokrát pro změnu minerálky. „Někdy v červenci 2002.“

„Vážně?“ vypadne ze mě. „Víte,“ začínám pozvolna, „já si nepamatuju, co bylo včera, natož před...“

„Před sedmnácti lety,“ briskně mě doplňuje. „Ošetřil jste ji na tenisové škole v Nice. Poranila si tenkrát rameno.“

„Ano, ano, už si vzpomínám, pozvali mě z Mouratoglouovy tenisové akademie. Rezavé vlasy – silný cop.“ Myšlenky vyplouvají na povrch z kalichu zapomnění. V duchu si vybavuji tu vytáhlou holku v neobvyklé červené sukni a s výraznou sponou ve vlasech. Ano, i ta měla, bůhvíproč, rudou barvu. „Tak kolem dvaceti,“ tipuji.

„Devatenáct a půl.“

„Ten její servis, na to nezapomenu,“ poznamenám obdivně. „Krásně uvolněný styl,“ poškrábu se na hlavě.

Harris pokýval na souhlas. „S nadšením o vás vždycky mluvila!“ Sevře úzké dlaně, hned je zase uvolní.

Říkám, že mě to těší, a potom mlčím.

„Odjela na stáž,“ pokrčí rameny, „autonehoda!“ Ztichne, mlčíme oba. „Tenis už nehraje!“ Znenadání se postaví. „To dnešní pozvání…,“ trochu neobratně se usměje, rozhodí kostnatýma rukama. „Chtěl jsem jen od dcery vyřídit pozdravení.“

„Jen proto jste za mnou přijel?“ I já pohotově vstanu.

„Ano, právě proto,“ podává mi ruku.

„A co vaše obtíže?“ Rychle uvažuji, chtěl bych ho ještě zdržet. „Mohl byste dorazit ke mně v pondělí dopoledne?“ Podávám mu vizitku.

Harrisovy oči na mě civí, jako by chtěly říct ještě něco, ale americký manažer se navenek ovládá perfektně. Jeho pohled je dlouhý, předlouhý. „Děkuji, pane, je mi ctí, že jsem vás poznal,“ lehce se ukloní. Znovu mi podá ruku, aby se záhy odbelhal.

Vůbec jsem netušil, o co mu šlo a zdali v pondělí dorazí. Řekl bych, že ano, jinak by jeho jednání postrádalo logiku.

Odpoledne mám odborný seminář. Kolem osmé volá pan P. Ptá se, co po mně Harris chtěl. Je zjevně zklamaný, když říkám, že vůbec nic. Jeho zájem ve mně však vyvolává zásadní otázku, tedy o co našemu populárnímu politikovi jde. Nějaký byznys, nic víc mě nenapadá.

Nedalo mi to, v noci na hotelu googluji jméno James Harris. Snad po hodině se mi podaří zjistit na jednom americkém portále, že ten chlápek drží významný podíl ve firmách Enphase Energy, Inc., Fortinet, Inc. a také ve firmě Black Rock. Posledně jmenovaná společnost má nezanedbatelný podíl na českém trhu s energiemi.

V neděli kolem šesté jsem měl sbaleno a po kurzu se loučím se svými kolegy. Rád bych zatelefonoval té hráčce, jestli má s Jamesem Harrisem něco společného, ale nejsem si jistý, která z nich to je.

James se, dle mého předpokladu, dostavil v pondělí přesně ve smluveném čase. A opět podivně kulhá. Myslím na jeho dceru Nancy, jsem přesvědčen, že půjde o ni. Jenže se mýlím. Podrobně jsem ho vyšetřil, ale nález byl negativní, nepřekvapuje mě to. Ani magnetická rezonance neukázala víc než změny skeletu, jež jsou ve starším věku zcela běžné. Přesto Harris podrobně popisuje, jak se mu bolest rozlévá kolem ledvin. Nechám pro jistotu odebrat vzorky krve a moči. Přitom přemýšlím, jaké vyšetření bychom ještě měli zvážit. Jsem přesvědčen, že v jeho případě už žádné vyšetření nic víc neprozradí. Jak ale ukáže čas, i v tomto se mýlím.

Seděl jsem za počítačem ve své pracovně. Harris se opírá o francouzskou hůl, prohlíží si mé obrazy na stěně.

„Některé výsledky budou kompletní už zítra,“ oznamuji mu věcně. „Možná vaše bolesti nesouvisí s páteří?“

Harris se ke mně pohotově otočí. „Tomu nerozumím, pane profesore?“

„Jak říkám, uvidíme zítra,“ dívám se pro kontrolu znovu na monitor. „Nyní se zdá být všechno v pořádku.“ V duchu uvažuji o tom, že by Harrisovy bolesti mohly vycházet z jeho duše. Ta se v těle často odráží.

„Myslíte, že simuluju?“ zeptal se zpříma inertním hlasem, oči jen letmo blýsknou.

„To vůbec ne,“ rychle se snažím znovu navázat vlídný kontakt. „Víte, v životě někdy hrají roli události, které mohou s bolestmi pacienta bezprostředně souviset.“

„Jaké události máte na mysli?“ Manažer zvolna přechází ke mně.

„To zatím netuším,“ ukazuji mu, aby se posadil.

Kývne hlavou, kontrolovaně klesne na židli. Poté, co opře francouzskou berli o vlastní nohu, rozloží prázdné ruce na desce stolu. Má je žilnaté, svaly na předloktích nejsou v nejlepší kondici. Vsadil bych se, že je má studené.

„Vidím, že vy a vaše společnost pracujete na vysoké úrovni.“ Soustředěně na mě hledí.

„To nemohu hodnotit, pane Harrisi.“

Dlouhán přikývne. Skloní prošedivělou hlavu a hned ji zase narovná. „Naše společnost vlastní luxusní nemocnice po celém světě. Vaše klinika by mohla být s nimi významně propojená a mohla by se investičně široce rozvíjet. Tedy,“ cvrnkne prsty o desku stolu, „kdybyste s mým návrhem souhlasil.“

Usměji se, ale dál se tvářím netečně, to všechno si můj mozek uvědomuje a řídí. Už mi dochází souvislost s panem P. „Ale co vaše dcera?“ Zhluboka jsem se nadechl. „Promiňte, pane Harrisi, moji smělost. Myslel jsem, že jste tady hlavně kvůli ní?“

Promnul si zarostlou bradu, odevzdaně zavrtěl hlavou. Na okamžik to vypadalo, jako by nebyl schopen slova. „Mé dceři už nikdo nepomůže,“ odmlčel se, ovšem jen na okamžik. „Ale vy můžete pomoct jiným lidem na našich padesáti pracovištích. A navíc,“ zvedá ukazovák, „dostanete za prodej a spolupráci s jejich řízením samozřejmě dobře zaplaceno.“

„Zítra vám oznámím výsledky vašich rozborů,“ dělám, že mě nabídka nezajímá.

„A ten prodej kliniky s pobočkami a vaše spolupráce?“ Harris se nedá jen tak odradit.

„Pokud byste měl zájem o koupi a formu spolupráce,“ hovořím k němu ryze pracovně, „prosím, napište svoji nabídku na tuto adresu,“ podávám mu vizitku.

Loučíme se. Jeho stisk je stále energický, jen oči se horečně lesknou. Ale i mně buší srdce…

Jak jsem očekával, pan P. mi zatelefonoval ještě ten večer. Ráno mám v poště dopis na hlavičkovém papíře. V průběhu dalších dní přichází nabídka na odkup kliniky a návrh na spolupráci v holdingu nemocnic nacházejících se nejen v USA, ale i v Kanadě, Japonsku a Číně. Jedna je v Polsku a zbytek v západní Evropě. Prodávat se mi nic nechce, ale napadá mě, že bychom mohli rozšířit naše pole působnosti. Jako podmínku pro uzavření smlouvy si James klade zpracování tzv. due diligence, což je detailní analýza naší firmy. Souhlasím.

Začíná proces, kdy ekonomové vyplňují týdny dotazníky a naši účetní mají plné ruce práce. Skoro každý den otevírám další a další přílohy, vyplňují se někdy i maličkosti. Zhruba po dvou měsících je analýza hotová. Jsem spokojen, pan P. mi občas zavolá, chce mě pozvat někam na večeři. Ale termín se mi v pracovním vytížení nepodaří sladit.

Dne 15. května jsem měl po ránu urgentní telefon. Správce sítě mi hlásí: „Někdo se naboural do počítačového systému!“ Jenže to nejsou všechny novinky: systém se prakticky naráz zhroutil. „Co je nejhorší,“ popisuje správce sítě, „nefungují objednávky pacientů!“ Ani nedokážu domyslet všechny důsledky. Pacientů jsou tisíce. To, že naši lékaři nemohou stahovat lékařské zprávy ze speciálních vyšetření, je už jen bonus, dárek navíc. Modlím se, aby nedošlo k úniku osobních dat.

Podle správce informace odcházely k doposud neznámému subjektu postupně. Myslím na Harrise, už se mi čtrnáct dní neozval. Na e-maily neodpovídá, telefon nikdo nezvedá. Na čísle pana P. operátor hlásí: „Číslo není v dosahu signálu, zavolejte později.“ Volám později, výsledek je stejný.

Stále mi vrtala hlavou odpověď na otázku, proč by Harris potřeboval naše data. Prohlížím soubory, které mi od poloviny února v rámci due diligence posílal. Tuším problém, nemýlím se. Správce záhy určuje trackovací přílohy, jež jsem tak nadšeně po dlouhou dobu otevíral. Hledám východisko ze zapeklité situace. Ihned nahrazujeme program jiným, běží ale velmi omezeně, naštěstí řeší objednávky. Na rekonstrukci sítě pracuje tým odborníků. Plné obnovení systému je zatím v nedohlednu.

Druhý den mi síťoví administrátoři hlásí, že došlo k úniku jednoho jména. Je to jméno mého přítele Josefa Urbana: e-mail, telefon i adresa. Všechno sedí. Je to pro mě hodně nepříjemné. Vím, co by se mohlo stát. Román Návrat do Valbone, v němž Josef odhaluje zákulisí rozsáhlého zločinu. Chci říct, že důvod, aby Josef zmizel, by tady byl.

Na dalším společném sezení zjišťuji, že Josef Harrise nezná, nemá vůbec tušení, že existuje. Zato já o něm chci vědět úplně všechno. Surfuji internetem, ale nezjistím víc než před dvěma měsíci v ostravském hotelu. Žádná souvislost s mým okolím, tedy kromě pana P. Tíží mě, že je na seznamu Josef, ale jméno dodatečně vymazat nedovedu.

Přišel listopad a s ním křest Josefovy knihy Návrat do Valbone. I když se akce neúčastním, řeším totiž jisté pracovní povinnosti, mám o kamaráda strach. Jsem přesvědčený, že únik informací o Josefovi nebyla náhoda.

Na večírku o čtrnáct dní později, to byl již prosinec, mi Josef představí inženýra Iva Krátkého. Jeho vyprávění o bitcoinu a návštěvě Pubu Shakespeare v Birminghamu mě velmi zaujalo. Jeho dedukce, podpořená racionálními argumenty, především výpovědí šatnářky, dává celkem jasný obrys příštích kroků. Fascinuje mě inženýrova vytrvalost, chuť pátrat, dojít až na konec. Ale i mě čeká podobný rébus, má jméno Harris.

„Svědek z Wenatchee,“ inženýr pečlivě vyslovuje ten indiánsky znějící název. „Tak by se mohla jmenovat první kapitola nového románu.“ Obrací se na Josefa, ale ten mlčí.

„To je zajímavé,“ reaguji obratem. „Bylo by fajn zjistit, co se stalo s tím Haftagem.“ Mluvím o majiteli baru a myslím, nevím proč, na toho divného člověka, toho Harrise.

„To je trefa,“ inženýr se podrbe za uchem. „Pane profesore, máte hodně známých, tak mě napadá,“ odmlčí se, nabere dech, „neznáte nějakého dobrého nakladatele?“

Kouknu na Josefa, nerozhodně kývne hlavou. Už mi svítá, proč jsme se sešli tady v hostinci U Fleků.

„Dobře,“ dotknu se lehce špičky nosu. „A máte rukopis? Musíme přece nakladateli předložit rukopis…“

„To je problém,“ inženýr posmutní, položí dlaň na rameno kamaráda. „Josef tvrdí, že mám materiálu málo.“

„To, že někdo zajde do pubu, nic neznamená,“ Josef si lokne piva. „Nevíme proč, co se stalo potom. Chybí expozice, zápletka, vlastně všechno.“

„A co tam opravdu zajet?“ vyslovím nahlas bezprostřední nápad. „Myslím do toho We…, hrome, jak se to vyslovuje?“

„Do Wenatchee, pane profesore.“ Inženýr tuší, že jsem uhodil hřebíček na hlavičku. Nic neříká, jen se otočí k Josefovi.

„No, na mě nekoukej,“ kamarád zavrtí hlavou. „Čeká mě ještě cesta do Albánie. Dokud tu záležitost se zmizelými studenty neukončím, bude to s časem špatný.“

„To tam mám jet sám?“ Inženýr zamrká, jako by na okamžik ztratil tu počáteční jistotu.

„To chápu!“ odpovídám a v duchu uvažuji. „Je to kus cesty, nikdo z nás neví, kdo na té adrese opravdu bydlí.“

„Jsem rád, že mě chápete,“ inženýr Krátký se usměje, ale jen tak napůl.

„Tak mě napadlo,“ ujal jsem se slova, „sám těžím bitcoin, podotýkám, že amatérsky,“ mluvím polohlasem, hlavou se mi na přeskáčku míhají nedávné události jako ve špatně sestřiženém traileru. A do toho všeho tam bliká červeně světlo „due diligence“. „Možná bych tam s vámi zajel sám. Třeba bych si u té řeky odpočinul.“

Oba moji společníci na mě zírali, asi nevěřili svým uším.

„Já myslel, že byste přesvědčil jen toho nakladatele.“ Inženýr na mě stále civí. Josef mlčí jako hrob.

„Na tvoji knihu Návrat do Valbone!“ Lehce ho plácnu přes rameno.

Všichni tři zvedáme půllitry, sklo o sebe naráží jako kry v Grónském moři.

Náš večírek se protáhl hluboko do noci, unaveni alkoholem trochu fantazírujeme. Ivo znovu vypráví, jak získal v pubu tu divnou adresu. „Hacienda u řeky Columbia,“ rukama naznačuje, jak je široká. „Veletok jako hrom!“

„Co teď?“ Loknu si ze setrvačnosti.

„Už ne, ale sledoval!“ Před Josefem přistane další pivo.