František Niedl

BASTARD – ovce a vlci

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2025

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2025

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2321-2 (epub)

ISBN 978-80-279-2322-9 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

1

Náš hrad není velký, ale ani malý. Stojí na úzké skále, jejímuž tvaru se musel přizpůsobit. A tak je spíš delší než širší. Na nejvyšším místě stojí hlavní palác věžovitého tvaru, s přístavky a obehnaný kamennou zdí tvořící přední a zadní nádvoří. Nezanedbatelnou součástí hradu je jeho druhá část oddělená umělým příkopem vytesaným do skály. A podstatný kus hradu je postaven právě z toho vytesaného kamene. Obě části spojuje padací most. Následuje hranatá kamenná věž a na konci hřebene ještě jedna, o něco vyšší, jelikož v těch místech je skála trochu víc svažitá. Obě věže jsou spojeny palisádami, které tvoří podlouhlé nádvoří. Je tam též kovárna, tesařská dílna, řemenárna a sedlářská dílna.

Příkop vytesaný do skály je také chráněn z obou stran palisádou a jsou v něm přístřešky pro ustájení koní. Stavitelé hradu by si jistě přáli nějaký vhodnější tvar skály, ale takové skále je přece jedno, jestli se bude někomu líbit, nebo ne.

A abych nezapomněl, ještě jednu část náš hrad má. Předhradí nebo podhradí… ale to je jedno, je to prostě to, co bývá vždycky někde u hradu. I když já jich vlastně ani moc neviděl – tedy těch hradů. S tím naším celkem tři – a ty to tam všechny měly. Chlévy, kurníky, chlívky, seníky a obydlí pro ty, kteří slouží těm nahoře. To všechno už nebylo obehnáno nějakou palisádou, o zdi nemluvě, ale jen plotem z proplétaného proutí, jenž sloužil snad jen k tomu, aby neutekla prasata a malé děti. Slepice, ty si našly cestu ven vždycky, a kuny a lišky zase cestu dovnitř.

V hlavním paláci bydlí samozřejmě hradní pán s příbuznými, věže spodního hradu jsou určeny zbrojným a já… no samozřejmě mezi prasaty a drůbeží. I když… před měsícem jsem povýšil a posunul se od prasat ke kravám. Krávy jsou milá a dobrosrdečná zvířata a jejich kravince zdaleka nesmrdí tak jako prasečí kejda. Dokonce jsem slyšel, že v některých zemích, kde mají málo dřeva, kravince usuší a pak s nimi topí či na tom ohni vaří. No, to bych zrovna nemusel. Ale pořád lepší než prasečí kejda – na té neuvaříte nic. A ten smrad… to radši přejdu.

Snad bych měl ještě říct, že náš hrad se jmenuje Homberk a naším pánem je Blahuta z Homberka. Hodně tvrdý chlap, ze kterého jde strach. Ale abych byl spravedlivý, nezabíjí jen pro nějakou svoji potěchu, nýbrž většinou proto, že k tomu má důvod – aspoň si to myslím. I tak se mu vždycky raději klidím z cesty. Snad bych se měl taky představit. Jmenuji se Marek, ale dost často na mé jméno lidé v mém okolí zapomínají a říkají mi Bastard, i když většina lidí ani neví, co ta přezdívka znamená. Když jsem si ji nechal vysvětlit, dozvěděl jsem se, že je to něco jako panchart… nebo parchant? Prostě někdo, kdo nemá některého z rodičů, anebo klidně oba.

Matku jsem měl, ještě před třemi léty, ale umřela. Když jsem byl hodně malý, pamatuji si, že byla krásná. Ale pak začala její krása rychle odcházet, vlasy ztratily lesk a zešedly, doslova se ztrácela před očima. Lícní kosti jí vystouply a zdálo se, že jsou potaženy už jen kůží bez masa. Pak zemřela a já už neměl nikoho. Jak jsem starý, to přesně nevím. Možná dvanáct nebo třináct let, ale koho to zajímá. S těmi, mezi kterými žiji, to dokáže o svém věku říct sotvakdo.

Je jaro, už se může pást venku, což je dobře. Mnohem lepší, než když jsou krávy zavřené a musí se pořád obsluhovat. Nosit jim seno, v přístřešcích podestýlat slámou, nosit vodu – a co jí vypijí! –, kydat a odvážet na hnojiště, a když je toho víc, tak naložit na fůru a odvézt na pole. Na rozdíl od toho, když se vyvede dobytek na pastviny, krávy samy zahnojí louku tam, kde se pasou. Napijí se v potoce, a když je večer ženeme z pastvy, mají břicha nacpaná k prasknutí. Opravdu je mám rád. Mají takové velké smutné oči a vždycky je mi moc líto, když nějakou vyberou a vezmou ji na porážku. To není spravedlivé a já se snažím, abych u toho nemusel být. U některých lidí by mi to tak nevadilo, kdyby je vzali na porážku. Když jsem to jednou přiznal u zpovědi našemu faráři, moc se rozzlobil a uložil mi odříkat deset otčenášů a deset zdrávasů.

Dneska se mnou pase Dršťka. Vlastně se také tak nejmenuje, je to přezdívka, ale na rozdíl ode mne si jeho skutečné jméno už nikdo nepamatuje. Bude tak o tři roky starší než já, ale když Pánbůh naděloval, tak určitě chyběl. Jedno oko má cink, horní pysk celý rozšklebený a neforemnou svalnatou postavu. Teď zrovna sedí opřený o mohutný dub na kraji lesa, pravou ruku má pod suknicí a rychle s ní pohybuje. Tváří se blaženě a je zajímavé, že při takových chvílích vypadá trochu víc lidsky. Udivující je, že se touto činností dokáže zabývat několikrát denně. Člověk by snad mohl i tvrdit, že se té činnosti věnuje po celý den.

Jen když na něj křiknu: „Krávy!“, vyrazí bez ohledu na to, jak daleko se jeho dílo nachází, a dožene každou krávu, která by se chtěla zaběhnout.

Máme s sebou dva psy. Ten starší se jmenuje Rarach, ale už je příliš starý, aby dokázal běžet. Vždycky jen popoběhne a stádo spíš obchází a pak si zas lehne. Na krávy působí víceméně svým zjevem a tím, čím býval dřív. Už jsem slyšel hlasy, že by se měl pro své stáří nechat utratit. To by mě mrzelo. Vždyť Rarach je na světě také rád, zvláště teď, když svítí slunce, on si může lehnout do trávy a vybírat si blechy. Ten mladý pes se snaží, jako by cítil, že to tady už brzy převezme. Když zažene nějakou tu krávu, vždycky se na mě podívá, jako by se chtěl ujistit, zdali jsem si toho všiml. Je to snaživec, ale Raracha mám radši.

Když se začne slunce sklánět k obzoru, houknu na Dršťku: „Přestaň s tím! Ženeme z pastvy.“ Neprotestuje, nikdy neprotestuje. Navíc už je večer a on musí být z toho všeho také unavený. Jsou to vlastně jediná slova, která mezi námi za celý den padla. On je se mnou přesto rád, protože ho nechávám na pokoji. To na Homberku nemine den, aby si ho někdo nedobíral. Dokonce ani ženské si neodpustí různé pošťuchování, včetně toho, že mu řeknou, aby si zvedl suknici. Pak začnou pištět a zakrývat si oči. Jednou jsem se nedokázal nepodívat a hlasy, které tvrdily, že to má jako topůrko od sekery, nebyly daleko od pravdy.

Podruhé jsem zaslechl velký křik, a když jsem se šel podívat, co se děje, viděl jsem, že chlapi rvou z Dršťky jeho chatrné odění. Když byl dočista nahý, začali ho mlátit holemi. Snad by ho i umlátili.

„Tak dost! To stačilo,“ ozval se panovačný hlas pana Blahuty a na nebohého Dršťku už nedopadla ani jedna rána. „A ty,“ obrátil se na toho chudáka, kterému se pomalu začaly vybarvovat modřiny, „ještě jednou! A sám osobně tě vymiškuji. Teď se obleč, ať tu netropíš pohoršení. A vy,“ křikl na okolostojící, „mazejte si po svý práci!“

Když jsem se pak zeptal, proč to všechno, dozvěděl jsem se, že Dršťka v seníku povalil jednu děvečku. Ale byl neobratný a ona křičela a zbytek jsem viděl už i já sám. Přesto mi to připadalo poněkud nespravedlivé, když takových věcí se tady dopouštěl skoro každý, hradního pána nevyjímaje.

2

„Kde je ten Bastard?!“ uslyšel jsem nezaměnitelný hlas, když už jsme se s Dršťkou chystali hnát krávy na pastvu. Ne, nebyl to hradní pán, tak časté styky jsme spolu neměli, Bohu budiž chvála, ale šafář Aleš Mejtovský. Ne že by to byla nějaké výhra, že si na mě vzpomněl, byl to dost nerudný člověk, ale nevybavoval jsem si nic, čím bych mohl vzbudit jeho nevůli. Ale na tom nezáleželo, protože o jeho nevůli rozhodoval on sám a ne já.

„Už ženeme krávy, pane!“ ozval jsem se.

„Tak toho nech!“ objevila se Mejtovského hlava mezi kravskými zadky. „Půjde místo tebe Šlejška.“

„Něco jsem provedl?“ zeptal jsem se s obavou.

„No, něco by se určitě našlo, ale já zrovna nic nehledám. Nebo se ti s Dršťkou tak zalíbilo, že se ti od něj nechce? Neděláte vy tam spolu nějaký čuňárny? Přiznej se!“

„Co tě to napadá, pane?“ až jsem se otřásl.

„No proto!“ Mejtovský se zasmál nepříjemným smíchem. „Půjdeš do ovčárny a budeš pomáhat starýmu Bolenovi s ovcemi jako loni,“ řekl a pátravě se na mě podíval. „Nebo se ti tam nechce?“ zeptal se výhrůžně.

„To ne, pane, půjdu rád,“ odpověděl jsem. Co jsem taky měl říct? Ostatně nebylo to tak špatné. Sice budu trávit několik měsíců bez lidí se starým zapáchajícím a bezzubým chlapem skoro až do začátku zimy, ale na druhou stranu budu mít pokoj od lidí a budu ušetřen všelijakých ústrků. Horní pastviny jsou však trochu tajemné místo, nacházející se na samém kraji brdských hvozdů, a může to tam být nebezpečné. Vlci, medvědi, lupiči, ale i cháska některého ze sousedních pánů.

„Dobře,“ poznamenal Mejtovský spokojeně.

„Bolen už je dost starý a až nebude moct, tak můžeš dělat ovčáka ty. Tak se koukej toho co nejvíc naučit.“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem poslušně, i když dělat celý život ovčáka nebylo zrovna to, co bych si pro sebe představoval.

„Sbal si své krámy a stav se u kuchyně, budou tam pro tebe mít připravenej vak s nějakým proviantem. Hrách, jáhly, mouku, špek… všechno, co se vám bude hodit.“

„A proč já?“ zmohl jsem se na otázku.

„Proč co?“ zeptal se šafář nechápavě.

„Že zrovna já mám jít do ovčárny?“

„No, Bolen si tě chválil. Tak proto.“

„Tak to bych mu měl poděkovat.“

„To už je na tobě,“ zašklebil se Mejtovský. „A teď už mazej.“

Těch krámů, které jsem si měl sbalit, nebylo zase tak moc. Většinu jsem měl na sobě. Lněnou košili, zalátané nohavice, které se rozpadaly, už když jsem je dostal, přepásanou tuniku a škorně, které sotva držely pohromadě. S těmi jsem si starosti nedělal, poslouží mi jenom po cestě na pastviny a tam na mě budou už určitě čekat nové lýkové krbce, které dokázal Bolen umně splétat. Do role jsem si svázal houni, která se mi bude v chladných dnech a nocích určitě hodit, a k pasu si zavěsil starý, původně lovecký tesák. Ve zbrojnici jsem si vzal jeden oštěp. Ten jsem si položil přes rameno a na něj pověsil vak s potravinami. Víc jsem toho neměl a mohl jsem vyrazit. Nikdo se se mnou neloučil a já o to ani nestál, protože by mě to přivedlo do rozpaků. Blížil jsem se k pastvinám, když vzdálené vyzvánění zvonu ohlašovalo poledne. Byl krásný slunečný den a vzduch plný vůní. A ne jako na hradě, ale i kdekoliv jinde, kde bývá pohromadě víc lidí. Kde se prolínají pachy hnojiště, odpadků, pachy vznikající činností lidí, kdy nejhorší jsou – snad kromě prasečí kejdy – pachy kolem koželužen, ale v neposlední řadě kyselé pachy lidí samotných, pocházející z jejich nemytých těl. Svébytné jsou ty vycházející z jejich úst, která připomínají mnohdy díru do samotného pekla. A tito lidé mají tu nepříjemnou vlastnost lepit se co nejblíže k tomu, s kým zrovna mluví. Snad aby i ten druhý ochutnal trochu z toho mimořádného daru. To tady kromě smradu starého Bolena, který se ale má kam rozptýlit, je vše čisté, voňavé, svěží. Ani ty ovce zase tak moc nesmrdí.

Ovce… Zůstal jsem stát na místě, protože nikde na pastvinách jsem je neviděl. Ale slyšel z jednoho místa. A jejich bekot nezněl vůbec spokojeně, tak jak tomu bývá při pastvě. Shodil jsem z ramen svá zavazadla, do pravé ruky uchopil oštěp a začal se krást k salaši. Neměl jsem žádné bojové zkušenosti, ale měl jsem oštěp, tesák a odhodlání oboje použít, pokud by to bylo třeba.

Zahlédl jsem ovce – všechny namačkané v jedné ze dvou ohrad. Bečely hladem, protože trávník pod jejich nohama už dávno zmizel a teď se už jednalo jen o rozčvachtané bláto. Musely tam být takhle už několik dní. Ještě že skrz ohrady protékal malý potůček, ze kterého mohly pít. Jinak by byly už dávno po smrti.

Co se tu stalo?

Pak jsem uviděl Césara. Seděl před ovčárnou a vrčel – na mě. Ten, koho César neznal a kdo nevěděl, co César dovede, by se mohl snadno ocitnout ve smrtelném nebezpečí. Já doufal, že si mě pamatuje, jinak bych se tím někým, kdo má smůlu, mohl stát snadno já sám.

„Césare, ty kluku ušatá,“ začal jsem na něj mluvit.

„Což si mě nepamatuješ?“

Zastříhal jedním uchem a pak naklonil hlavu. Nakonec se postavil na všechny čtyři a pomalu se vydal ke mně. Bylo vidět, jak se mu pohybuje čumák a on nasává pachy. A pak se rozběhl. Uvědomoval jsem si, že za chvíli budu buď mrtvej, nebo… Že bych proti němu použil své zbraně, mě ani na chvíli nenapadlo. Pak skočil. Byl mnohem větší než vlk a já jeho váhu neustál. V mžiku jsme se spolu váleli na zemi. Neprokousl mi hrdlo, ale jeho velký jazyk mi jezdil po celém obličeji. Bylo ku podivu, že Césarovi nesmrdělo z tlamy zdaleka tolik jako některým lidem.

Když se konečně zvedl, obrátil se k ovčárně a začal kňučet neobyčejně vysokým tónem, který se k němu vůbec nehodil. V tu chvíli jsem si byl už jistý, že se něco hodně moc pokazilo.

Když jsem mluvil o čerstvém povětří, které mě na pastvinách čeká, tak jsem nepočítal se zápachem, který se, jak jsem se přibližoval ke stavení, stále zvyšoval.

Pak jsem ho uviděl. Ležel mezi dveřmi do ovčárny a z prsou mu trčel šíp. Bolen v posledních letech sám o sobě nevypadal nějak přitažlivě, ale teď to bylo o moc horší. Zsinalou pokožku střídaly barevné fleky. Rozhodně nejsem někým, kdo by dokázal určit, jak dlouho je mrtvý, ale vzhledem k tomu, že v některých místech, jako v ústech nebo tam, odkud mu trčel šíp, se pohybovali červi, řekl bych, že pár dní to už bude. Co teď? Měl bych běžet zpátky na Homberk a všechno ohlásit? Do večera bych tam byl a ty starosti se vším tím, co se tady stalo, by si dělal někdo jiný. Ale co ty ovce? Nemůžu je tu takhle nechat. Jakož i Bolena… a Césara. Teď mi šťouchá do ruky a očekává, že jeho pánovi nějak pomůžu. Byl to prostě jeho pán, i když smrděl. Psům je jedno, jestli jejich pán smrdí, nebo voní – je to prostě jejich pán.

Všechno tohle na mně teď leželo jako těžká houně. Ještě chvíli jsem bezradně stál, ale pak jsem ji setřásl a vydal se k ovcím. Když jsem se ohlédl, seděl César stále u svého pána.

„Césare, ke mně!“ křikl jsem na něj. Musel jsem mu dát najevo, že teď jsem jeho pánem já a on mě bude muset poslouchat. Jinak bych se mohl rovnou vypravit zpátky na Homberk.

Sice se postavil na všechny čtyři, ale dál zůstával stát u svého pána. „Césare!“ zopakoval jsem. „Tvoje práce je teď u ovcí. Bolenovi už nepomůžeš. O toho se postarám sám.“

Chvíli ještě váhal, ale pak neochotně vykročil za mnou. Já jsem pak hned vypustil ovce z ohrady. Za radostného bečení se hrnuly ven, jako by se bály, abych si to ještě nerozmyslel.

„Césare!“ křikl jsem na psa. „Postarej se o ně.“ Tentokrát už neprotestoval. Jako by mu práce, kterou tak dobře uměl, pomohla odvést myšlenky od svého pána. V ohradě zůstaly ležet dvě ovce. Jedna byla už také v rozkladu, příšerně nafouklá. O to se budu muset později také postarat a zakopat ji. Pohodlnější by sice bylo odtáhnout ji do lesa, ale pach její mršiny by mohl přilákat dravce a mne čekala spousta jiné práce, než abych bojoval ještě s vlky a medvědy. A kdo by asi byl vítězem, se dalo velice snadno odhadnout. Druhá ovce dodělávala a do ovčího nebe neměla daleko. Došel jsem si do ovčárny pro jeden z Bolenových nožů. Žádný nebyl krásný, ale všechny byly ostré, na to si Bolen potrpěl. A k tomu, co jsem se chystal udělat, by se hodil každý z nich. Neměl jsem z toho žádnou radost, ale jednalo se jen o ukrácení trápení té ovce. A tak jsem jí podřízl krk a odtáhl ji za ovčárnu, aby na ni nepražilo slunce, než ji stáhnu z kůže, vykuchám, rozporcuji a naložím. Aspoň budeme mít s Césarem na nějaký čas postaráno o maso.

Teď jsem se musel postarat o starého Bolena. Nejdřív jsem vykopal hrob. Nebylo to tak těžké, protože ovčárna neležela na skalnatém podloží. Předtím, než jsem ho zabalil do jeho staré houně, která páchla skoro stejně jako on, jsem mu vytáhl z prsou šíp, který ho zabil. Bolen nebyl nafouklý, přesto se v něm už nějaké plyny opět nahromadily, a když jsem šíp vytáhl, vzniklým otvorem vyrazily ven následovány odpornou tekutinou. To náhlé nahromadění zápachu bylo tak silné, až jsem si sedl na zadek.

Když byl Bolen zabalený a já se nemusel dívat na to, co zůstane po člověku, ať je to pán nebo čeledín, trochu jsem se uklidnil. Bolena jsem nemohl nějak obřadně uložit – na to jsem neměl dost síly. Prostě jsem ho do té jámy skutálel a rychle ji zaházel. Asi bych měl něco říct, ale nevěděl jsem co. Tak jsem nad Bolenovým hrobem odříkal jeden otčenáš a jeden zdrávas. A pak jsem ještě dodal, že Bolen dělal dobrý ovčí sýr. No, aspoň to si zasloužil. Až budu mít čas, vyrobím mu ještě na hrob nějaký křížek.

Teď jsem musel pohřbít ještě tu ovci, ale to mi už tolik práce nedalo. Jen byla ještě víc nafouklá, a tak jsem jí musel vidlemi propíchnout břicho. Teď už jsem věděl, co bude následovat, a snažil jsem se držet stranou.

Zbývalo ještě vyřešit záležitost s ovcí, kterou jsem podřízl. Byla pěkně vykrmená a bude z ní dost masa a kožešina také nebude k zahození. Stádo se drželo pohromadě a zdálo se, že i César je spokojený, když konečně našel zase smysl svého života. Ještě asi hodinu mělo být světlo, a tak jsem z Bolenovy postele vyházel zpráchnivělou a také dost prochcanou podestýlku, vzal kosu a došel k potoku, kde na některých místech kolem rostla ostřice, která, i když uschne, nezačne se rozpadat hned po pár dnech, když se na ní začne válet člověk.

Nakonec jsem zašel ještě ke stádu a spolu s Césarem ho zahnal do druhé ohrady, kde zůstala nevypasená tráva. Pak jsem ho dovedl za ovčárnu, kde jsem nechal vyvrhnuté vnitřnosti, a naznačil jsem mu, že je může sežrat. Pobízet se příliš nenechal. Před ovčárnou jsem rozdělal oheň, a když se rozhořel, položil jsem na železné pruty, které jsem předtím zapíchl do země, železný plát. Na něj jsem položil kovový rendlík s vodou a vedle něj několik plátků špeku, které jsem pečlivě obracel, aby se nepřipálily. Když začala voda v rendlíku vřít, dal jsem ho stranou a vhodil do něj několik bobulí šípku. Bolen měl docela slušnou zásobu i dalších sušených přísad, jako třeba lipového květu, a kromě těch známých i jiné, jejichž význam budu muset teprve zjistit. Když čaj trochu vystydl, přidal jsem do něj trochu lesního medu. Věděl jsem, kde mají divoké včely své přírodní úly, protože mě Bolen honil do korun stromů a chtěl, abych pro něj med sbíral, když on sám tam už nedokázal vylézt. Byl jsem vybaven vykuřovadlem a hlavu, ruce a nohy jsem měl omotané různými tenkými plátěnými hadry, které Bolem jinak používal k cezení ovčího mléka, než ho použil k výrobě sýra. I přesto jsem schytal dost žihadel. Ale kromě nepříjemného pálení se mi nikdy nic nestalo. Ukusoval jsem z plátků špeku, přikusoval chléb, který ráno upekli na Homberku, a popíjel šípkový čaj s medem. Z hlubokého hvozdu se ozvalo vlčí zavytí a po chvíli mu z jiného místa odpověděl jiný vlk. César zvedl hlavu a nastražil uši. Podrbal jsem ho na hlavě.

„To je daleko,“ chlácholil jsem ho, ale on měl opačný názor a zůstával dál ve střehu. Byl mimořádně výkonný, spolehlivý… a také nebezpečný. Neváhal v případě potřeby i zabít. Nevím, jak by dopadl střet se smečkou, ale s jedním nebo dvěma vlky by si jistě poradil.

Byl jsem úplně sám, snad poprvé v životě. Od příchodu do ovčárny jsem měl pořád plné ruce práce. Teprve teď na mne dolehly události posledního dne a já jsem sklonil hlavu a rozbrečel se. Nikdy jsem se necítil tak sám.

3

Ráno mě probudilo bečení ovcí a také César do mě šťouchal. Nejdřív jsem se nemohl upamatovat, kde jsem, a když jsem se konečně probral, lekl jsem se, že hrozí zase nějaké nebezpečí. Popadl jsem oštěp a svůj tesák a bosý vyběhl před ovčárnu. Což byla hloupost, protože kdyby se tam nacházel zase nějaký vetřelec, mohlo by to být moje poslední vyběhnutí v životě. Ale nikdo tam nebyl, jen ovce se domáhaly po několikadenním půstu pastvy. A César měl snad obavu, jestli nejsem taky mrtvý, když tak dlouho nevstávám. A tak jsem si obul nové krbce, které tam pro mne Bolen skutečně nachystal, a vyběhl k ohradě, aby se ty ovce nezbláznily. Zdálo se, že mají z mé přítomnosti skutečnou radost.

První, do čeho se budu po snídani muset pustit, bude rozebrání ohrady s vyšlapanou trávou a postavení nové. To mi zabere přinejmenším celý den, ale vždyť nikam nechvátám. Tolik práce tu zase mít nebudu. Zatím tu nejsou žádné ovce na mléko, ze kterého bych musel vyrábět sýr. Abych byl upřímný, moc si z jeho výroby nepamatuji, většinou jsem udělal vždycky jen to, co mi Bolen poručil.

Z nové ohrady, kam jsem večer rovnou zahnal stádo, jsem měl opravdovou radost a večer jsem se už necítil tak osamělý jako první den. Zase jsem si udělal oheň venku. Bolen měl sice uvnitř také ohniště, ale venku mi to připadalo příjemnější. Později jsem si všiml, že César někam zmizel, a když jsem se šel po něm podívat, uviděl jsem ho, jak leží u Bolenova hrobu.

Další den jsem se trochu pustil do úklidu ovčárny a také jsem chtěl zjistit, kde co je, na jaké poklady bych tu mohl narazit, případně co tu bude scházet.

Už první den jsem si všiml pohozeného starého luku, kterým se možná chtěl Bolen bránit. Bezmyšlenkovitě jsem ho zvedl a pověsil na skobu na zeď. Teď jsem ho znovu vzal do ruky, natáhl zkusmo tětivu, a i když se v těchhle věcech příliš nevyznám, dalo se hádat, že by toho Bolen s tímhle lukem moc nevybojoval. Když jsem tětivu pustil, luk se měl jen mdle k tomu, aby se vrátil zpět do původní polohy. A když se tak stalo, zůstala tětiva trochu prověšená. Sáhl jsem do toulce, který visel vedle. Jeho kůže byla stářím ztvrdlá. A s tím šípem bych mohl mířit tak na vrata od stodoly, pokud bych se chtěl vůbec trefit. Dřík byl prohnutý. Nevím proč, ale byl. Když jsem vytáhl z toulce ostatní šípy, nebyly na tom o mnoho lépe. Vzal jsem tedy jeden, zkusmo natáhl luk a vystřelil. A i kdybych se s ním do někoho strefil, obávám se, že by hrot neprošel ani jeho kabátcem. Ale to nehrozilo, protože šíp letěl svojí vlastní dráhou, aby nakonec neškodně dopadl naležato do trávy, aniž by se do ní aspoň jen trochu zabodl. Zdálo se, že tohle všechno je dobré asi jen tak na podpal. Přesto jsem znovu pověsil luk na stěnu. Nejdřív mě napadlo, že bych měl aspoň vyvěsit tětivu, protože se to tak dělá, aby se tělo luku neunavilo. Pak jsem mávl rukou. Co s tím? Tenhle luk stejně už nikdy střílet nebude.

Měl jsem stále dost práce, i když zaplaťpánbůh jsem aspoň nemusel vyrábět ovčí sýr. Nakonec mi to ale nedalo a luk skončil znovu v mojí ruce. Vzpomněl jsem si, že když mě správce vzal jednou na trh do města, ne proto, abych se tam natřásal ve šviháckém odění jako nějaký frejíř, ale jako doprovod prasat, která se vezla na voze a která tam měla být prodána. Uviděl jsem tam tehdy zvláštního řemeslníka, který mluvil hatmatilkou, ze které jsem nerozuměl ani slovo. Ale to mě tak nezaujalo, jako to, co tam vyráběl. Různé ozdoby ze dřeva, na které nechal působit páru a pak je ohýbal, a když vychladly, zůstaly ohnuté.

Rozhodl jsem se, že to také zkusím. Když se to nepovede, nikomu to vadit nebude. V druhé části ovčárny, kde byly teď prázdné kotce jindy sloužící pro ovce, kterým se měla narodit jehňata, a bylo tam uskladněné také různé nářadí. Mezi nimi i železné korýtko. Rozdělal jsem oheň, nalil do korýtka vodu a čekal, až začne vřít, a do ní položil všechny šípy, co byly v toulci. Mezitím jsem si šel připravit dvě prkénka. Ty jsem spojil, aby mezi nimi zůstala mezera délky dříku bez hrotu a letek. Navrch jsem přibil další prkénko, které jsem předtím vypodložil tak, aby zůstala mezera na tloušťku dříku.

Netušil jsem, jak dlouho mám šípy napařovat. Ale to nevěděl tady na ovčárně nikdo, ani César a jsem přesvědčen, že ani nikdo v širokém okolí. Když jsem usoudil, že by toho mohlo být po hodině už dost, bral jsem jeden šíp po druhém a vkládal je postupně do toho mého výmyslu. Vsunul jsem je tam naležato a pak teprve otočil vyboulením nahoru a horní prkénko dřík narovnalo. Když jsem byl se vším hotový, byl jsem se sebou neobyčejně spokojený. Otázkou však bylo, zdali budu s výsledkem spokojený i druhý den. Tak dlouho jsem tam chtěl nechat šípy upnuté.

Druhý den jsem nemohl dospat. Jen jsem vypustil ovce na pastvu a bez snídaně hned běžel ke svému dílu. První, co mě upoutalo, když jsem uchopil první šíp, bylo, že jde vytáhnout ven mnohem snadněji, než když jsem ho tam prohnutý vsunul. Třásla se mi ruka, když jsem ji s šípem natáhl, abych se mohl přesvědčit o výsledku svého snažení. Dřík jsem před očima protočil – byl rovný. Možná ne úplně dokonale, ale zcela bezchybné nebyly ani ty od šípaře, pokud se nejednalo o skutečného mistra.

Skoro jsem si zavýskl. Teď už jsem byl přesvědčený, že dokážu něco udělat i s tím lukem – a to hned zítra. Nebo žádné zítra, ještě dnes!

Potíž byla v tom, že korýtko mělo na délku sotva polovinu délky luku. Bylo mi jasné, i s mými mizivými znalostmi o těchto věcech, že napařit nejdříve jednu půlku luku a následně až tu druhou by zřejmě nevedlo ke kýženému cíli. A tak jsem přilil vodu do korýtka a přiložil do podlouhlého ohně pod ním. Nejdřív jsem si ještě připravil upínací držák, který měl za úkol držet luk v co nejvíce narovnané poloze, a trámek s velkými plochými kameny, který bude luk zatěžovat. Když se začala voda odpařovat, uchopil jsem luk a pohyboval s ním nad korýtkem po celé délce, aby dřevo nemělo čas vychladnout. Hodinu, dvě… nevěděl jsem, zdali to bude stačit a jestli vůbec. Přidal jsem ještě nějaký čas a běžel s lukem k upínacímu držáku. Položil na luk trámek a začal přikládat kameny. Ale vzápětí ten trámek i s kameny spadl na zem.

„Ne, ne! To ne!“ vykřikl jsem zoufale. Jestli nechám ten luk vychladnout, můžu začít znova. Pak mě napadlo, že bych mohl vzít kůl a zapřít ho o stropní trám. Byl o něco delší, ale to jsem potřeboval. Jen co se zapřel, začal jsem do něj bušit sekerou – luk se začal narovnávat. Ale nevěděl jsem, kolik si mohu dovolit, aby dřevo neprasklo. Tak jsem radši uhodil sekerou do kůlu jen párkrát lehce a raději toho nechal.

Tentokrát jsem nechal luk našponovaný dva dny, než jsem ho z toho sevření uvolnil. Čas čekání jsem vyplnil splétáním ovčích střívek na tětivy. Nevěděl jsem, jak ji mám udělat dlouhou, a tak jsem raději přidal, zkrátit se dá vždycky. Zapletl jsem oka a zavěsil do závěsů. Uchopil jsem toulec, který jsem den předtím namazal lojem, aby kůže změkla. I na šípech jsem musel předtím zapracovat, jelikož tím napařováním se poškodily téměř všechny letky. A tak jsem zabil jednu bílou slepici, oškubal ji a z toho nejlepšího peří letky vyrobil. Slepici jsme potom s Césarem snědli a ona byla určitě ráda, že posloužila dobré věci.

Napětí. Nejen v luku, ale především ve mně. Musel jsem nejdřív zklidnit dech, než jsem vystřelil. A pak šíp vyletěl a letěl nádherně. Díval jsem se za ním, abych ho potom našel. Moje nadšení bylo převeliké. Přesto jsem si někde ve skrytu duše uvědomoval, že to není všechno, co by mohlo být v luku ještě skryto. Zdálo se mi, že klade ještě malý odpor a také že by po uvolnění tětivy měl mít snahu vrátit se rychleji do původní polohy. Celý den jsem se cvičil ve střelbě, vyrobil slaměného panáka a postavil jsem ho před trámovou boční stěnu ovčárny, jelikož jsem se dost často netrefil a nechtěl jsem pořád běhat po louce a hledat zatoulané šípy. V noci jsem skoro nespal, jak jsem toho měl plnou hlavu. Byl jsem nadšený, přesto jsem druhý den znovu rozdělal oheň pod korýtkem a všechno znovu zopakoval. Tentokrát jsem kůlem vyšponoval luk ještě víc, ale pak mi zdravý rozum řekl, abych nepokoušel osud. Když jsem druhý den luk poprvé natáhl, cítil jsem, že je v něm tentokrát vše, co v něm má být. Potíž byla v tom, že jsem nedokázal natáhnout tětivu až za mé ucho, jak se to dělává. Bylo ale nasnadě, že chyba není v luku, ale ve mně. To nespraví nějaké napařování mých svalů, avšak jejich důkladné cvičení.

Od toho dne jsem s lukem cvičil každý den, kdy jsem měl volnou chvíli. Naštěstí volných chvil bylo docela dost. Mezi zbrojnými na Homberku jsem také zaslechl při jejich opileckém chvástání, že opravdový lučištník se nedívá při napnutí tětivy a zamíření po šípu, před jehož hrotem je někde v dáli cíl, ale rovnou na cíl a zamíření provede citem.

To mi zpočátku připadalo jako velká hloupost, ale postupně jsem si začal uvědomovat, že minimálně něco pravdy na tom tvrzení bude, protože jsou různé druhy střelby. Ta nejjednodušší je ta přímá, například na padesát kroků. Ale na delší vzdálenost, a od sta kroků je to už zcela zřejmé, se už šíp začne chovat jinak. Nikdy nezasáhne cíl v místě, kam byl původně zacílen. Do určité chvíle letí pořád rovně, ale potom začne ztrácet na síle a obloukem začne klesat k zemi. A tak musí střelec předsadit. A také nesmí zapomenout na vítr a vyklonit luk proti němu. Takže prý je mnohem účinnější střílet srdcem na základě vjemů. Zpočátku jsem to považoval za jednu velkou hloupost. Sotva jsem si dovedl představit, že uchopím dřík šípu srdcem a vystřelím. Nikdy jsem neslyšel větší blbost. Střílet na základě vjemů… vždyť ani nevím, co to takový vjem je. Přesto jsem to zkusil. Moje výsledky byly velkým zklamáním, o to zarputileji jsem to zkoušel znovu a znovu.

A postupně začal zjišťovat, že na tvrzení možná přece jenom něco bude. Ne že bych se na sto kroků trefil do stříbrného groše přibitého na borovici, a kde bych taky vzal groš, ostatně jsem ho nikdy nedržel v ruce, i když vím, jak vypadá. Ale cítil jsem, že pokud bych se měl jednou stát dobrým lukostřelcem, měl bych se vydat právě touto cestou.

Ale malý kruh, který jsem si vybarvil červeným jílem na vrata ovčárny a na který jsem střílel na sto až sto padesát kroků, jsem trefoval častěji, když jsem mířil srdcem a podle vjemů než podle zažitých pravidel.

Na ovčárně jsem byl už téměř dva měsíce a zdálo se, jako by na mě všichni zapomněli. Ale já už si zvykl a nevadilo mi to. Nikdo mě tu nešikanoval, byl jsem svobodný. A s Césarem jsme neměli nikdy hlad, protože jsem začínal z lesa nosit první úlovky, které jsem skolil pomocí svého luku. Bažanty, zajíce, tetřevy… ale na vysokou jsem nikdy necílil. Předně, takový kus se musí rychle zpracovat, ale především ty oči… Ještě tesknější než ty kravské.

U divokého prasete by mi to tak nepřekáželo, jelikož oči štětináče jsou úplně jiné, poťouchlé… Ale tady jsem si nebyl jistý, zdali bych v té zkoušce obstál. Luk by proti takovému kolosu byl sotva účinný, pokud by se mi ovšem nepodařila opravdu mistrovská rána. Ovšem postavit se jenom s oštěpem proti takové hoře masa a kostí, na to jsem byl poněkud slabý v kolenou. A na to, abych ho dorazil svým tesákem…

Ano, už jsem to viděl, když jsem byl účasten honu. Samozřejmě ne jako lovec, ale jako naháněč a sběrač ulovené zvěře. Často jsem měl obavy, abych se i já sám nestal náhodou lovnou zvěří, za což by se nikomu nic nestalo. Tehdy sám pan Blahuta předvedl, jak se s dokonce mimořádně velikým divočákem vypořádat. Nejdříve ze sedla svého koně vrhl oštěp do boku toho kňoura, ale prase běželo s oštěpem v boku dál. Dokonce zaútočilo přímo na pana Blahutu. Ten se ale nenechal zaskočit. Svezl se ze sedla, poklekl a když už se zdálo, že ho divočák rozpáře svými klektáky a páráky, vrazil mu svůj tesák přímo do krku. Když prase padlo na bok, zvedl se pan Blahuta, odlomil ze stromu zelenou větvičku a zasunul ji praseti do tlamy. Já jsem si říkal, jestli se nezbláznil. Nejdřív mu vrazí tesák do krku a pak si snad myslí, že ho vyléčí nějakou pitomou větvičkou.

Zkoušel jsem se také procvičovat v hodu oštěpem a zjišťoval jsem, že v mnohém se s lukem podobají. Záleželo především na vzdálenosti, odhadu nastaveného oblouku hodu a pomalu jsem se i s oštěpem zlepšoval. Ale zároveň jsem si uvědomoval, že k mistrovství v obojím mám ještě hodně daleko – pokud ho někdy vůbec dosáhnu. Zatím jsem střílel z luku nebo vrhal oštěp na pevné cíle. Pohyblivého tu nebylo nic kromě Césara a ovcí, ale ty jsem si k výcviku vybrat nehodlal. Pravda, zastřelil jsem i bažanta a tetřeva, ale ti seděli na zemi. S výjimkou toho zajíce – ten běžel. Ale zásah jsem považoval spíše za šťastnou náhodu. A také jsem už viděl, že někteří dokázali střílet i za jízdy ze sedla koně. Otázkou bylo, kolik z nich se dokázalo vůbec trefit. Co se mne týkalo, vlastně jsem ani na koni jezdit neuměl, natož abych za jízdy střílel z luku. Naučil jsem se toho sice hodně, ale uvědomoval jsem si, že je toho mnohem víc, co ještě neumím. Muži východních národů jsou v tom prý mistři, aspoň co jsem slyšel. Někteří prý mají luky vyrobené sesazením plátků rohoviny, ty luky jsou dvakrát zalomené a šíp z nich vystřelený prý dokáže prorazit i plátovou ocel rytířského brnění. Ale s žádným takovým lučištníkem jsem se ještě nepotkal, protože toho bych si jistě všiml, jelikož mají prý šikmé oči. Zajímalo by mě, zda také šikmo vidí.

Už jsem vůbec netoužil po tom vrátit se na Homberk – alespoň v dohledné době. Za tu dobu, co jsem byl na ovčárně, jsem se naučil mnohem víc než za celé roky na Homberku. Ale už dávno jsem pochopil, že člověk jen málokdy dokáže rozhodovat o tom, co mu osud přinese.

Table of Contents

1

2

3