Petra Hülsmann

MORGEN MACH ICH BESSERE FEHLER

Copyright © 2023 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2025 by Soňa Brtna Havlová

Cover design © 2023 by Christin Wilhelm

Titelillustration © by SAYDUNG.VFX Shutterstock

ISBN 978-80-249-5600-8

Pro Alexe, Andrease, Heike, Ingu, Juanu, Katrin, Larse,
Petru a Saschu.

Společně jsme se vydali na nejnapínavější výpravu vůbec – na tu k sobě samým.

Všechno šlo podle plánu.
Ten plán bohužel stál za prd.

V životě máte vždy na výběr. Vždycky. Dokonce i tehdy, když si myslíte, že na výběr nemáte. Ať už zůstanete trčet na místě, nebo změníte směr, ať už se do něčeho pustíte, nebo z toho vycouváte – je to vaše vlastní rozhodnutí, vaše vlastní volba. Zní to jednoduše, ale není. Zaprvé se často stává, že se vám alternativa, kterou máte k dispozici, nijak zvlášť nelíbí. A zadruhé se vždycky ukáže až dodatečně, jestli jste se rozhodli dobře, nebo špatně. A můžete vzít jed na to, že polévka, kterou si nakonec vyberete, nebývá vždycky lahodná.

Osobně jsem naneštěstí měla nepopiratelný talent vybrat si špatně, ať jsem se snažila sebevíc. I když jsem nejednala impulzivně, ale nejdřív se zhluboka nadechla, důkladně si promyslela a zvážila všechny eventuality, stejně jsem pak až příliš často seděla nad talířem se špatně zvolenou nechutnou polévkou.

Stejně jako teď, když jsem se ve čtyři ráno v hustém lijáku brodila blátem v holínkách a promočené bundě s pytlíkem semínkových bomb v ulepených zmrzlých rukou. Připadalo mi jako dobrý nápad aktivně se dnes v noci zúčastnit nejnovější akce naší ekologické skupiny, místo abych se jako obvykle jen v pozadí podílela na přípravách a plánování? Rozhodně ne. Měla jsem dceru a to, co jsme tu dělali, bylo spíš pololegální. Neřkuli nezákonné. Přesto jsem souhlasila s pomocí, protože čtyři z deseti členů onemocněli a akce byla na spadnutí? Samozřejmě. Nemohla jsem přece nechat svoje kamarády na holičkách. Byla to tedy moje volba, moje rozhodnutí. Několik měsíců jsme plánovali, že upravíme předzahrádku největšího chemického podniku v Hamburku FIB Chem a proměníme tu štěrkovou pustinu v přírodní zahradu. Oázu uprostřed města, nové útočiště pro nespočet hmyzu, ptáků a plazů. Navzdory všem nepříznivým okolnostem – chřipce, dešti a bouřce – se zatím neobjevila ochranka a všechno probíhalo naprosto hladce. Dokonce jsme během krátké chvíle vybudovali malé přírodní jezírko a kromě sporadicky rozhozených semínkových bomb vysadili i původní divoké keře. Byla jsem hrdá, že jsem se na tomhle projektu mohla podílet. Pochybnosti o správnosti mého rozhodnutí mě přepadly až díky okolnostem. Studený déšť se mi dral pod límec bundy, stékal mi pramínkem po hrudi a vsakoval se do podprsenky. Holínky se mi při každém kroku bořily do bláta. Bolela mě záda a byla jsem utahaná jako pes. A už za pár hodin jsem musela vzbudit svou šestiletou dceru Paulu, odvést ji do školky a pak si na celý den stoupnout za pult obchodu s biopotravinami. Povzdechla jsem si, rozhodila poslední semínkové bomby a zastrčila zkřehlé ruce do kapes bundy, abych je zahřála. Prsty jsem se při tom dotkla Rosy, malé plyšové králice. Dala mi ji s sebou Paula, aby na mě dávala pozor. Moje dcera byla tím nejlepším důvodem, proč dělat svět lepším, a přesně o to jsme se tady snažili. Takže už dost toho fňukání. Fňukání mě nikdy nikam neposunulo.

O pár metrů dál jsem zahlédla svého spolubydlícího Samuela. Dřepěl na zemi a skládal větve a větvičky na hromadu. Zamířila jsem k němu, taky jsem si dřepla a řekla: „Ahoj, Sami, pomůžu ti.“

Vděčně se na mě usmál. „To je od tebe milý, Elli.“

„To je přece samozřejmý.“

Chvíli jsme svorně mlčky pracovali. Naši spolubojovníci mezitím zahlazovali stopy a nakládali do dodávek kolečka, lopaty a další vybavení.

„No tak, už toho nechte, vy dva,“ houkla na nás Antje. Celou akci naplánovala společně se Samim a se mnou a žila s námi ve sdíleném bydlení. „Musíme co nejdřív vypadnout, než se objeví ochranka nebo než dorazí první zaměstnanci.“

„Nestresuj se, Antje,“ odpověděl Sami. To bylo jeho životní motto. Vůbec ničím se nenechal vyvést z míry, nikdy. „Trvá to prostě tak dlouho, jak to trvá, že jo, Elli?“

„Tak nějak, ale nevadilo by mi bejt brzy doma. Aspoň bych si mohla chviličku zdřímnout.“

Chápavě přikývl. Jako můj spolubydlící a dobrý přítel měl den co den přímo před očima, jak je můj život turbulentní a jak málo času mi zbývá na sebe vedle dcery, dvou zaměstnání a zahradnické skupiny. Úplně mě dostávalo, jak je v každé životní situaci uvolněný a nad věcí. Sama jsem se sice taky snažila zůstat v klidu, ale bohužel se mi to skoro nikdy nepodařilo. Až na tenhle drobný detail jsme si byli se Samim hodně podobní. Měli jsme stejné názory, vkus a zájmy, trávili jsme večery ve společné kuchyni a nedávno jsme dokonce začali vzájemně dokončovat za druhého věty. Něco se mezi námi měnilo. Měla jsem pocit, jako by se mi Sami najednou díval hlouběji do očí. Častěji se mě dotýkal, i když většinou jakoby náhodou. A do svých plánů automaticky zahrnoval i mě a Paulu, jako by se z nás stalo společné „my“, aniž bych si toho všimla. Nebyli jsme pár nebo tak něco, ale nemohla jsem se ubránit pocitu, že jsme se tím směrem vydali. Což bylo fakt super. Sami byl skvělý chlap, skutečně ideální otec pro Paulu, a toho ona opravdu nutně potřebovala. A všichni říkali, že by i pro mě byl ideálním mužem. Sami byl milý, inteligentní a neuvěřitelně starostlivý. Onehdy mi dokonce utřel nos kapesníkem, když jsem kýchla!

„Poslyš,“ řekl Sami náhle, když jsme na hromadu dávali poslední větve. „Myslím, že by bylo fajn, kdybysme si v klidu popovídali. Tak, o nás. Myslím, že sis nejspíš všimla, že jsem…“

„Doprčic, někdo jde!“ vykřikla Antje z dálky. „Padáme odsud! Hned!“

Srdce mi poskočilo a pak mi bleskově spadlo do kalhot. Krčila jsem se v blátě jako přibitá, zírala směrem k Antje a najednou jsem úplně zapomněla, jak se dýchá nebo hýbe.

„Pojď, Elli, rychle!“ zakřičel Sami.

„Jo, ale…,“ zablekotala jsem, ale v hlavě jsem měla prázdno a Sami už stejně zmizel. Tohle byl přesně ten důvod, proč jsem se těchhle akcí skoro nikdy aktivně neúčastnila. Když se měl řídit heslem bojuj nebo uteč, můj mozek se bohužel vždycky rozhodl pro možnost, která ve skutečnosti nebyla v nabídce: ,zamrzni‘. Slyšela jsem, jak moji spolubojovníci všeho nechávají, a v šeru jsem matně rozeznala, že běží k dodávkám. Podívala jsem se opačným směrem. Před správní budovou tančilo několik kuželů světla, pravděpodobně z baterek. Zatímco jsem bez hnutí a s vytřeštěnýma očima dřepěla v dešti, neurony v řídicím centru mého mozku se zjevně zabývaly analýzou, vyhodnocováním a podrobnou diskuzí o situaci. Naštěstí pro mě padlo rozhodnutí – a dokonce bylo okamžitě realizováno – stisknout tlačítko Panika a vyslat následující zprávu: Kůra mozková motorickým neuronům, kůra mozková motorickým neuronům: Hejbni sebou! Vypadni! Hned! Vyskočila jsem a vzápětí se díky nohám, které zaspaly, skácela k zemi a znovu přistála v blátě. Ale zvedla jsem se a běžela – přesněji řečeno belhala se – k dodávkám. První dvě už byly pryč, tak jsem pádila, jak nejrychleji to se ,zaspalýma‘ nohama šlo. Zakopla jsem o rýč, který tam někdo zapomněl, ale na poslední chvíli jsem to vyrovnala. Závěrečným sprintem hodným zlaté olympijské medaile jsem doběhla k poslední dodávce, která se už rozjížděla.

„No tak, dělej, Elli!“ Gesine ke mně otevřenými dveřmi natáhla ruku. Chytila jsem ji a zběsile pádila podél dodávky. „Tak hergot zastav!“ křikla Gesine na Samiho, který vzápětí zpomalil. V tu chvíli jsem se s její pomocí vytáhla nahoru a přistála jí napůl na klíně. „Do prdele,“ vyhrkla jsem udýchaně a zabouchla dveře. „To bylo o fous.“

Sami sešlápnul plynový pedál a já se svalila na sedadlo vedle Gesine. Ruka mi bezděčně vklouzla do kapsy bundy, abych pohladila Rosu, Paulina plyšového králíka. Sáhla jsem ale do prázdna. Ale ne! Rosa byla Paulino všechno a musela jsem jí odpřisáhnout, že ji zase přivezu domů neporušenou. Paula bez Rosy nikam nechtěla jít. Neexistovala Paula bez Rosy, neexistovala Rosa bez Pauly; ty dvě tvořily jeden celek. Bez Rosy by Paula už nikdy neusnula!

„Stop,“ zakřičela jsem. „Zastav!“

„Cože?“

„Stůj!“

„Zbláznila ses?“ zařval Sami a znělo to přece jen poněkud vystresovaně.

„Rosa tam zůstala, musím se pro ni vrátit!“

Sami, který věděl o Paulině fixaci na plyšovou hračku, dupl na brzdy. Rýče a zahradní kolečka na korbě dodávky se převracely a dělaly ohromný rámus. „Pospěš si, Elli!“

Otevřela jsem dveře a vyskočila z dodávky. Když jsem běžela pryč, slyšela jsem, jak Gesine křičí: „Přeskočilo ti? Jeď dál, hergot!“

„Nikoho tady nenechám,“ odsekl Sami. Můj hrdina!

Zbytek diskuze jsem neslyšela, protože jsem běžela deštěm, větrem a blátem zpátky k hromadě mrtvého dřeva. Kužely světla z baterek se blížily ke mně, ale naštěstí se jasně růžová Rosa nedala přehlédnout ani v matném ranním šeru. Vyčítavě se na mě dívala. Úplně jsem slyšela, jak rozčileně syčí: Až tohle řeknu Paule. Popadla jsem ji a otočila se. Zjistila jsem, že baterky už dorazily skoro ke mně. Byly tři a v rukou je třímaly tři značně naštvaně vypadající mužské postavy. Co nejrychleji jsem vyrazila k dodávce. Za sebou jsem zaslechla, jak jeden z těch chlapů křičí: „Za chvíli ho mám!“, čímž evidentně myslel mě. Kroky se neustále blížily, pleskání podrážek v blátě bylo stále hlasitější. „Stůjte!“ vyzval mě ten týpek. Naštěstí jsem byla skoro u brány, spásná dodávka byla vzdálená nanejvýš dvacet metrů. Vtom se skřípěním pneumatik odfrčela!

„Co to sakra je?“ hlesla jsem a nevěřícně pozorovala, jak se zadní světla za ranního šera vzdalují. „Tohle přece nemůžete myslet vážně!“ Nemělo smysl dál utíkat. Kam jsem asi tak měla jít, uprostřed ničeho, v průmyslové zóně, za svítání? Vykašlali se na mě. Můj starostlivý Sami se na mě fakt vybodnul! Předklonila jsem se, zapřela se rukama o stehna a ztěžka oddychovala.

„Ha,“ vykřikl můj pronásledovatel, když mě dostihl. Neurvale mě popadl za paži. Byl zadýchaný ještě víc než já. „Koho to tady…,“ zalapal po dechu, „… máme?“

„Dejte ze mě ty pracky pryč!“ snažila jsem se vyprostit ruku z jeho sevření.

„Je to možný? Nejdřív udělá takovej… bordel…,“ znovu zalapal po dechu, „… a pak je ještě drzá.“ Zcela jistě to nebyl člen ochranky. Měl prošedivělé vlasy, vrásky kolem očí a na sobě tmavý oblek a vypadal jako distingovaný starší pán, gentleman ze staré školy. Jen kdyby se tak ještě choval. Gentleman ze staré školy by mě určitě nikdy nepopadl za ramena a netřásl se mnou tak, jak to právě dělal, s obličejem zkřiveným hněvem. „Okamžitě mi řekni, jak se jmenuješ!“

„Pusťte mě! Já přece nic nedělám.“

„Tomuhle říkáš nic? Tohle tady je neuvěřitelná prasárna!“

Mezitím k nám dorazil i zbytek baterkového oddílu. Další dva chlápci na sobě taky měli obleky a kravaty. Nejspíš nějací hlavouni z FIB Chem, usoudila jsem brilantně. Kdo jiný by se tu v tuhle dobu potloukal v parádních oblecích? Nejspíš pracovali celou noc a vyřizovali nějaké důležité záležitosti. Třeba několik dalších chemických nehod, jako byla ta loňská v Breisgau. V každém případě tu teď stáli tři zločinci z chemického průmyslu proti neškodné ochránkyni životního prostředí.

„Ptal jsem se, jak se jmenuješ,“ zopakoval chlapík, který mě teď držel zezadu pod krkem, a znovu se mnou zatřásl.

Vložil se do toho další chlápek, který nevypadal o nic méně distingovaně. Zdálo se ale, že je o něco mladší než ten domněle sympatický starší pán. „Je to nutné, Helmute? Nemůžeme to vyřídit jako civilizovaní lidi?“

„Jo, s radostí,“ přikývla jsem, přestože jsem rozhodně nebyla Helmut.

„Jako civilizovaný lidi?“ rozhořčil se Helmut a hlas mu přeskočil. Skoro se mi zdálo, že vidím, jak mu pulzuje krční tepna. „Co je civilizovanýho na tom vloupat se sem a nechat tu takovou spoušť? To je vloupání, vandalismus a krádež, a rozhodně taky ještě…,“ zarazil se uprostřed věty a obrátil se na třetího zločince z chemického průmyslu. „No tak, řekněte taky něco.“

Byl z nich nejmladší a zjevně největší snob. Na rozdíl od Helmuta a ,civilizovaného‘ muže, kteří měli pomačkané košile a pod očima tmavé stíny, vypadal jako ze žurnálu. Tmavé vlasy měl pečlivě sčesané dozadu, i když teď byly mokré od deště. S chladnou bohorovností putoval pohledem od mých zablácených bot k blátem nasáklému oblečení a růžovému plyšákovi v mé ruce až k vlasům, které se mi vlhce lepily na obličej. Nespouštěl ze mne oči a pak prohlásil: „Můžu vám jen důrazně doporučit, abyste tu… dámu nechal být a neplýtval na to svým ani mým časem. Raději zavolejte policii. Ať si s tím poradí oni.“

Srdce se mi rozbušilo jako zběsilé. Jen ne policii! Zavřeli by mě a Paulu by mi odebrali. I když… Možná bych si ji mohla nechat u sebe, ale pak by vyrůstala ve vězení, a to bych opravdu nechtěla. Každopádně Helmut mě alespoň pustil a já od něj rychle ustoupila o dva kroky. Horečně jsem se snažila vymyslet nějakou historku, která by vysvětlovala, proč jsem se ocitla právě na tomhle místě a v tuhle dobu, a neměla by vůbec nic společného s přestavbou zahrady. Ale prostě mi na to chyběla představivost. Kvůli Paule mi v podstatě zbývala jediná věc: být milá a příjemná a doufat, že nezavolají policii. V případě nouze bych mohla i škemrat. Zhluboka jsem se nadechla a začala: „Nic jsme neukradli, opravdu ne.“

„Aha,“ zavrčel Helmut. „A co ten mramorovej štěrk?“

„Ten je támhle,“ ukázala jsem na hromadu štěrku na druhé straně brány, kde jsme nahoře nechali ceduli – naše poznávací znamení.

„IČÍCÍ,“ přečetl ten nafoukaný panák.

„Co znamená IČÍCÍ?“ zeptal se ten civilizovaný, který mi připadal z těch tří nejvstřícnější.

„To je jen zadní strana cedule,“ opáčila jsem. „Na přední straně nebylo dost místa.“

„A co je napsáno na přední straně?“ chtěl vědět civilizovaný muž.

„Dost bylo štěrku! Guerilloví zahradn.“

„IČÍCÍ,“ zopakoval snob. „To pořád nedává smysl.“

„To není zkratka,“ vysvětlovala jsem mu co nejlaskavěji, přestože mi jeho arogantní chování lezlo strašně na nervy. Naštěstí teď byli všichni tak zaujatí tou cedulí, že o policii už nebyla řeč.

Konečně to tomu civilizovanému došlo. „Aha, tak teď už to chápu. Zahradn… ičící. Guerilloví zahradničící.“

„Přesně tak.“ Abych odvedla jejich pozornost ještě dál od policie, čile jsem dál brebentila: „Část skupiny kritizovala, že si pořád říkáme zahradníci, i když se k nám přidávaj i lidi, co nemají penis. Tak jsme se jednomyslně rozhodli, že se přejmenujeme. Hvězdy guerillových zahrad nám ale nepřipadaly dobrý a neměli jsme čas hledat novej název. Cedule už byla stejně hotová. Takže než jsme vyrazili, rychle jsme jako nouzový řešení změnili zadní stranu, aby to bylo genderově vyvážený. Není to ideální, ale nechtěli jsme tam holt nechat jen ty zahradníky.“

Ti tři chlápci na mě beze slova zírali.

Odkašlala jsem si a odvážně jsem se navrhla: „No, měla bych jít, takže…“

Snob jen pozvedl obočí, ale jinak neprojevil žádnou emoci, zatímco civilizovaný si zamyšleně třel bradu. Zato zlý Helmut si pohrdavě odfrknul. „Nemysli si, že odsud můžeš jen tak vypadnout, slečinko! A mimochodem, nikdo to opravdu nechtěl vědět takhle dopodrobna.“

„Slečinko?“ zopakovala jsem ohromeně. „To jako vážně? V dnešní době?“

„Ano, v dnešní době, sakra! Všichni mi můžete políbit prdel i s tím svým zasraným genderem!“ Sval pod levým okem mu divoce zaškubal.

„Uklidni se, Helmute,“ zasáhl civilizovaný muž. „Nezapomeň, co ti radila doktorka a úřednice pro rovné příležitosti. Mimochodem, co to guerillové zahradničení?“ zeptal se mě.

Překvapilo mě to. „Jojo, to je dobrý. Díky za optání.“

„Můžem se prosím vrátit k tomu bordelu, co tu vzniknul?“ zabručel Helmut. „Už toho mám dost, teď zavolám policii.“

Sáhl po mobilu, ale než stačil vytočit číslo, vykřikla jsem: „Počkejte! Uznávám, že to tady momentálně ještě vypadá trochu chaoticky, ale založili jsme přírodní zahradu. To je fakt dobrá věc, mnohem lepší než ta štěrková poušť, co jste tu měli.“

Helmut zvedl oči od mobilu. „Máme vám snad ještě bejt vděčný?“

„Ehm… no.“ Vlastně ano, měli by, ale to jsem raději nahlas neřekla.

„Někdo vás pověřil, abyste tu založili přírodní zahradu?“ zeptal se snob.

Ačkoli to byla řečnická otázka, odpověděla jsem: „Bohužel ne. Někdy prostě musíte lidi donutit, aby udělali správnou věc.“

„A co je správná věc, o tom rozhodujete vy?“ zeptal se povýšeně.

Narovnala jsem se v ramenou a zvedla bradu. „Ano, já a hamburské stavební předpisy, který zakazujou uzavírat předzahrádky, a díky tomu i štěrkový pouště.“

„Porušování stavebních předpisů byste taky přece mohla jednoduše nahlásit na příslušném úřadě.“

„Jo, jasně,“ vyhrkla jsem. „Víte, co se stane potom?“ Samozřejmě mi neprokázal tu laskavost, aby odpověděl, a tak jsem to udělala sama. „Nestane se nic. Absolutně nic. Takže to holt musíme vzít do vlastních rukou. Tyhle štěrkový pustiny jsou úplně nejhorší. Asi si to neuvědomujete, ale celková plocha všech soukromejch zahrad by tvořila největší přírodní rezervaci v Německu, životní prostor pro tisíce a tisíce ohrožených druhů. Kdyby lidi nebyli tak posedlí svýma štěrkovýma zahradama, sterilníma trávníkama a exotickýma rostlinama, se kterýma si původní živočichové vůbec nevědí rady, mohl by to tady být ráj. Neustále se argumentuje tím, že člověk nechce mít se zahradou žádnou práci, přitom není nic jednoduššího na údržbu než přírodní zahrada.“ Zhluboka jsem se nadechla a zmlkla.

Několik vteřin mlčel. Jen déšť tiše šuměl. „To je všechno velmi dojemné,“ řekl nakonec snob, kterého to ovšem zjevně naprosto nedojalo. „Ale to vůbec nic nemění na tom, že jste sem vnikli bez pozvání a provedli jste změny. To je vniknutí na cizí pozemek, poškozování majetku…“

„Vandalismus,“ nadhodil Helmut.

„V podstatě ano, není pochyb o tom, že jde o úmyslné ničení soukromého majetku.“

Instinktivně jsem ustoupila o krok zpátky a nakrčila nos. Tenhle týpek smrděl právníkem! No jistě, už od pohledu to mohl být jedině právník. „Ničení?“ zopakovala jsem značně rozhořčeně.

„Ničení,“ potvrdil. Obrátil se na Helmuta a pokračoval: „Státní zastupitelství by ovšem nemuselo nutně trvat na vandalismu, protože tady sice došlo ke zničení, ale byla zajištěna i náhrada. Pokud se tedy dá nějaké pole považovat za náhradu,“ pohledem přelétl naši čerstvě vysazenou přírodní zahradu. „V občanskoprávním pro…“

„Tak moment,“ skočila jsem mu do řeči. „Za pár tejdnů to tady bude nádherně kvést a překypovat životem…“

„V občanskoprávním procesu však rozhodně vidím prostor pro argumentaci,“ dokončil snob nemilosrdně svou větu a podíval se na mě, jako bych byla otravný hmyz, který je třeba zlikvidovat. To je teda protivný týpek.

„Ničení životního prostředí je vám úplně u prdele, co?“

„O tom se tady debata nevede.“

Podívala jsem se na něj přimhouřenýma očima. „Víte, co mě u lidí, jako jste vy, opravdu uklidňuje? Karma nemá datum spotřeby a karma se o to postará. Vždycky.“

„Opravdu?“ opáčil chladně. „A odkud máte tuhle moudrost, z vašeho ájurvédského kuchyňského kalendáře? Mimochodem, nic z toho, co říkáte, nemění nic na skutečnosti, že jste se vy a vaši guerilloví přátelé dopustili trestného činu.“

„Správně,“ přisvědčil Helmut. „Proto taky teď hned volám policii.“

Sakra, sakra, sakra, zatraceně! „Prosím, policii ne! Jsem samoživitelka, musím vzbudit dceru, odvést ji do školky a taky jít do práce,“ křičela jsem zoufale a málem se vrhla na kolena.

„Ne, ne, ještě nevolej,“ vmísil se do toho opět civilizovaný muž. „Nejdřív nahlas přemýšlejme.“

Razantně jsem přikývla, ačkoli tím se vší pravděpodobností nemyslel mě.

„Proboha, Christiane,“ zaúpěl Helmut, ale sklopil mobilní telefon. „Co je tady ještě k přemejšlení?“

Civilizovaný muž, který se evidentně jmenoval Christian, se na mě zamyšleně podíval a mnul si přitom bradu. Nakonec řekl: „Takže jste založili přírodní zahradu. Je to tak?“

„Ehm… ano. Jak jsem už řekla.“

„Přírodní zahradu šetrnou k životnímu prostředí?“

„Ano, absolutně šetrnou k životnímu prostředí,“ potvrdila jsem.

„Což je dobré pro…“ Mávl rukou ve vzduchu. „Pro včely a tak?“

„Samozřejmě. Pro všechen hmyz. Takže i pro ptáky. A nesmíme zapomenout na plazy, dokonce jsme vytvořili přírodní jezírko. Na stavbu zídky z přírodního kamene jsme bohužel neměli čas.“

Helmut si odfrkl, ale Christian se tím nenechal vyvést z míry. „Hm, hm, hm,“ utrousil. „Řekl bych, že taková přírodní zahrada je docela udržitelná.“ Otočil se k Helmutovi a snobovi. „Co myslíte? Dalo by se to přece tak říct.“

Helmut podrážděně zavrtěl hlavou. Snob ale zřejmě pochopil, na co Christian naráží, protože se mu ve tváři objevil šibalský výraz.

„Ano, je to tak. Rozhodně.“

Christian kývl. „Takže když se vzdáme naší štěrkové pouště, jak to mladá dáma nazvala, určitě nám to přinese nějaké plusové body. Například v médiích.”

„Dokonce zcela jistě,“ souhlasil snob. Zdálo se, že i Helmutovi to postupně došlo. „Samozřejmě!“ vykřikl. „To by ty novinářský hyeny určitě trochu uklidnilo, zvlášť po tý blbosti v Breisgau.“

„Blbosti?“ vyhrkla jsem, ale pánové byli tak zabraní do svého brainstormingu, že mě vůbec nevnímali. Tahle „blbost“ byla obrovská sviňárna. Kvůli kontaminaci fluorochemickými látkami vymřelo celé jezero. Záhadně se nikomu nepodařilo zjistit, jak ke kontaminaci došlo. Přestože policie a státní zastupitelství pátralo na plné obrátky, byl výsledek nula. Jediné, na čem se všichni rychle shodli, bylo, že sousedící továrna FIB Chem s tím nemá absolutně nic společného. A zodpovědní za tento ekologický skandál byli přesně takoví týpci, kteří teď stáli přede mnou.

„Mysleme také na investory,“ prohlásil snob.

„Na ty přece myslíme vždycky,“ uchechtl se Christian.

„Těm by se určitě hodně líbilo, kdyby společnost FIB Chem z hlediska trvalé udržitelnosti působila pozitivně.“

Christian spokojeně přikývl. „Přesně tak. V dnešní době chce mít každý ve svém portfoliu zelené akcie. Lidi se prostě musí dozvědět, jak moc nám leží na srdci místní hmyzí svět.“

„Včely a motýli jsou nejen blízký srdci FIB Chem, ale taky hodně v kurzu,“ souhlasil Helmut.

„A právě proto FIB Chem založil tuto přírodní zahradu,“ nadnesl snob. „To se bude líbit všem, novinářům, správcům fondů, investorům…“

Christian spokojeně zatleskal. „Paráda. Tak já si hned promluvím se zbytkem představenstva a pak nabrífuju PR oddělení. To potom může všechno rozjet.“

Sledovala jsem tu výměnu slov jako opařená a nemohla jsem uvěřit, jak jsou ti chlapi proradní. My, guerilloví zahradníci a zahradnice, jsme tuhle akci plánovali několik týdnů a investovali do ní spoustu času a peněz. Tohle měla být naše velká chvíle. To my jsme chtěli upoutat pozornost, pro nás, pro naši věc! Všechno jsme měli připravené, pořídili jsme fotografie, chtěli jsme jít do tisku s článkem a samozřejmě jsme se se svým zákrokem chtěli pochlubit na sociálních sítích. A teď si chtěli přivlastnit zásluhy oni? Tak to teda ne! „To vám nikdo neuvěří,“ namítla jsem slabým hlasem. „Opravdu. Nikdo, kdo má ještě rozum, vám neskočí na to, že vám jde o místní hmyz. Něco tak směšnýho jsem ještě neslyšela.“

„To už je naše starost,“ upozornil mě Helmut.

„Ano, paní… ehm… na tom nezáleží. Necháme to tak, ano?“ řekl Christian blahosklonně. „Za těchto okolností se nejspíš obejdeme bez policie. Takže moc děkujeme i ostatním příslušníkům zahradní guerilly, že pro nás vytvořili tuhle krásnou zahradu.“

Sakra, a zrovna on se mi zdál z těch tří nejhodnější? Vždyť byl z nich ten nejzáludnější a nejhorší!

„A navíc zadarmo,“ dodal Helmut s úšklebkem.

„A ve vší tichosti a skromnosti, aniž by chtěli být veřejně zmiňováni,“ dodal snob.

Bože, jak já jsem ty chlapy nenáviděla! Chtěla jsem protestovat, bojovat s nimi, poprat se s nimi do krve. Ale pak jsem si vzpomněla na Paulu a uvědomila si, že nemám jinou možnost než tuhle hořkou pilulku spolknout a nechat se sebou takhle vyjebat. Nakonec jsem prohlásila: „No, jak jsem řekla… už musím jít.“

„Šťastnou cestu,“ popřál mi Christian.

„Nezapomeňte na ceduli,“ dodal právnický snob a ještě se při tom na mě odvážil usmát. Byl to odporný úsměv, ale co jiného jsem od někoho takového mohla čekat?

◆

Jeden vlak zrušili a další měl neustále zpoždění, takže jsem se na nádraží v Plönu nakonec dokodrcala po skoro třech hodinách. Celou cestu jsem prospala, ale jako zázrakem jsem se na poslední chvíli probudila, posbírala si věci a stihla včas vyskočit na nástupiště. Odemkla jsem svoje rozvrzané kolo, na nosič připevnila ceduli naší skupiny a vydala se na zbývajících pár kilometrů domů. Některé dny bych se nakopala do zadku, že jsem se z hamburské čtvrti Schanzenviertel přestěhovala na starý statek v Holštýnském Švýcarsku. Občas mi chyběl můj starý život studentky umění ve velkoměstě a strašně se mi stýskalo po domově. Ale většinou mě to rychle přešlo, protože statek se nacházel v krásné přírodě přímo u jezera Plön. Paula tak nemusela vyrůstat ve velkém městě, ale mohla dýchat čerstvý vzduch a měla spoustu místa na hraní. Na to byla Antjeina ekologická farma jednoduše ideální. Antje a její žena Kirsten, pátá členka našeho sdíleného bydlení, se staly mými nejlepšími kamarádkami a pro Paulu téměř náhradními rodiči. A pak tu byl Sami, který byl pro mě snad ještě o něco víc než jen kamarád. Když tedy pominu fakt, že se na mě dneska ráno tak trochu vykašlal – o tom si budeme muset ještě promluvit.

Ztěžka jsem šlapala do pedálů a byla ráda, že mám bouřlivý vítr v zádech. Označení Švýcarsko bylo pro tuto oblast sice poněkud přehnané, ale kopce přece jen nutily rodilé Hamburčanky, jako jsem byla já, aby při jízdě na bicyklu nadávaly. Z posledních sil jsem dohrkotala po příjezdové cestě ke statku. Když jsem svého drátěného oře zaparkovala, málem jsem před starým hrázděným domem padla na kolena a zvolala „Home, sweet home“. Namísto toho jsem s třesoucíma se nohama doklopýtala ke vchodu a vešla dovnitř. „Haló, je tady někdo?“ zavolala jsem a omylem za sebou až příliš silně zabouchla dřevěné vchodové dveře. Jednoho dne se nám ten dům zřítí na hlavu, pomyslela jsem si, když se ze zdi odlomil kus omítky a spadl dolů.

„Elli?“ zaslechla jsem Kirstenin hlas a pak se objevila na chodbě. „Proboha, Elli,“ vykřikla, když mě uviděla. Vrhla se ke mně a objala mě, jako bych byla její sestra, kterou dvacet let považovala za mrtvou. „Seš v pořádku?“ Trochu mě od sebe odtáhla a pořádně si mě odshora dolů prohlédla. Pak mě k sobě znovu přitiskla. „Měli jsme o tebe takovej strach. Kde jsi byla tak dlouho? Proč jsi nezavolala?“

Za Kirsteninými zády se objevila Antje s hrnkem kávy v jedné ruce a chlebem v druhé. „Možná měla nárok jen na jeden telefonát a musela mluvit se svým právníkem,“ pokusila se o vtip. Když jsem ale viděla její ustaraný výraz, došlo mi, že vůbec nežertovala.

„Ne, naštěstí jsem neskončila ve vězení. A o právníkách přede mnou nemluv.“ Jemně jsem se vymanila z Kirstenina sevření. „Co Paula?“

„Všechno je v pořádku, právě jsem ji odvedla do školky. Tak pojď, nejdřív se posaď.“

„Ráda bych, ale než vyrazím do obchodu, musím se osprchovat a převléknout.“

„Ne, Gesine za tebe vezme směnu. Takže o obchod si nemusíš dělat starosti,“ řekla Antje.

S úlevou jsem si oddechla a následovala Antje a Kirsten do kuchyně, kde jsem s povzdechem klesla na židli a položila si hlavu na obrovský starý dřevěný stůl. „Měla jsem fakt posranou noc, to vám teda povím. Nedělala si Paula starosti, že jsem tu nebyla?“

„Jasně že jo, ale přesvědčila jsem ji, že je všechno v pořádku. Koneckonců byla s tebou Rosa, takže se nemohlo nic stát.“

Při té narážce jsem sáhla do kapsy bundy, kde se promočená králice vzpamatovávala z noční štrapáce.

Antje přede mě postavila hrnek s vroucí kávou a sedla si ke mně a Kirsten. Nebyla to žena velkých slov, ale malých gest. To se mi na ní líbilo.

„Moc vám děkuju, jste opravdu skvělý.“ Sevřela jsem šálek v ledových rukou, zvedla ho ke rtům a napila se. „To je blaho,“ vydechla jsem, když jsem ucítila, jak se mi tělem rozlévá teplo. Pak se ale do kuchyně zkroušeně přišoural Sami a mně se okamžitě zase napjaly všechny svaly v těle.

„Elli, já…,“ začal, ale dál se nedostal, protože jsem vyskočila a namířila na něj vztyčený ukazováček. „Ty! Ty… Jidáši! Nejdřív okázale prohlašuješ, že nikoho nenecháš ve štychu, a pak se prostě zdejchneš. Přitom jsem už byla přece skoro u auta.“

Sami zvedl ruce, jako že se vzdává, přistoupil ke mně a snažil se mě uchlácholit. „Zkus to pochopit. Chtěl jsem na  tebe počkat, ale Gesine zpanikařila a křičela na mě, abysme okamžitě zdrhli. A taky jsem měl plný kalhoty, když se ti chlapi pořád přibližovali. Víš, že nezvládám stres, Elli. Já prostě neumím fungovat pod tlakem.“

„A to má celou tu věc teď vylepšit, nebo co?“

„Ne, samozřejmě že ne, ale…“ Bezradně pokrčil rameny. „Je mi to líto. To se opravdu nepovedlo.“

„Nepovedlo je nejspíš podhodnocení století.“ Naštvaně jsem si sedla zpátky ke stolu a sáhla po kávě.

Sami se posadil naproti mně a zkroušeně se na mě podíval. „Pořád jsem se ti snažil volat, ale nemohl jsem se dovolat.“

„Měla jsem vybitou baterii.“

„To jsme mohli tušit,“ povzdechla si Antje. „Už celý měsíce ti vykládám, že nutně potřebuješ novej mobil.“

„Proč, teoreticky ta věc pořád funguje. Takže není třeba vytvářet elektronickej odpad.“

Kirsten vstala, vzala plechovku se sušenkami a položila ji otevřenou na stůl. „Tak jo, nejdřív si všichni dáme sušenku, pak bude svět hned zase vypadat jinak.“

Do nosu mi vnikla lákavá vůně skořice a oříšků a způsobila, že se mi začaly sbíhat sliny. Teprve teď jsem si uvědomila, jaký mám hlad. Vzala jsem si sušenku, strčila ji celou do pusy a slastně zavřela oči. Kirsteniny sušenky jsem milovala. Byly neuvěřitelně chutné, přestože byly super zdravé, bez cukru a bez mouky. S lahodnou chutí koření, ořechů a sušeného ovoce v ústech jsem se hned cítila mnohem smířlivěji.

Sami, který moc dobře znal tuhle moji slabost, položil ruku na mou. „Odpustíš mi? Svatosvatě ti slibuju, že tě příště nenechám ve štychu, ať se děje, co se děje.“ Díval se na mě tak vážně a upřímně, že jsem si nemohla pomoct a vyměkla jsem. „To je dobrý.“ Odtáhla jsem ruku a vzala si další sušenku. „Ale radši na svůj slib nezapomeň.“

„Nezapomenu,“ ujistil mě.

„Tak tím je to vyřešený,“ prohlásila Antje s plnou pusou. „A jedno je jistý: i když poslední akce guerillových zahradníků proběhla trochu krkolomně, v konečným důsledku byla úspěšná.“

„Ehm… no,“ řekla jsem zkroušeně, „jak se to vezme.“ A pak jsem jim podrobně a v těch nejživějších barvách vylíčila setkání s Helmutem, jeho údajně milým kolegou Christianem a snobským právníkem. „A teď si tihle zločinci přivlastní zásluhy za naši akci,“ dokončila jsem své hlášení. „Aby se pro investory natřeli nazeleno, představte si to. Nejraději bych tam jela a všechno zase vysypala štěrkem.“

„Proboha živýho, nedělej to!“ vykřikl Sami. „Buďme rádi, že tě nechali jít.“

„Hm.“ Znovu jsem sáhla do plechovky se sušenkami a chvíli mlčky žvýkala. „Ale ten snobskej právník mě teda strašně štve…“

„Už na toho šosáka zapomeň,“ přerušila mě Kirsten. „Musíme se na to dívat z tý lepší stránky: tam, kde byla včera štěrková poušť, je teď přírodní zahrada. To je nejdůležitější.“

Antje zlehka bouchla dlaněmi do desky stolu a vstala. „Naprosto správně. Je to rozhodně vítězství pro naši věc. Teď musím jít ven a zkontrolovat, jestli je všechno v pořádku, než přijde další bouřka.“ Povzbudivě mě pohladila po tváři a pak se naklonila ke Kirsten a políbila ji.

Ta se na ni něžně usmála. „Za chvilinku ti pomůžu se slepicema.“

Antje jí úsměv oplatila a pak se vydala ven. Brzy nato jsme ji slyšeli, jak na svém polorozpadlém traktoru s rachotem míří směrem k polím.

Antje a Kirsten tvořily pár od svých šestnácti let, tedy téměř třicet let. Stále se chovaly jako čerstvě zamilované a byly jedna do druhé blázen. Bylo mi jasné, že ne každý má takové štěstí jako ony. Byl to docela výkon zvládnout tolik společných let, aniž by se navzájem nudily nebo si šly po krku. To mí rodiče mi až do svého rozvodu názorně předváděli, jak nešťastný člověk ve vztahu může být. Bylo mi dvanáct let, když mi oznámili, že se otec stěhuje pryč. Samozřejmě to byl zpočátku šok, ale část mého já byla všechno, jen ne překvapená. Ve skutečnosti se značné části mého já ulevilo, že už je to za mnou. Že už nemusím v noci ležet v posteli a zacpávat si uši, protože se rodiče zase hádají. Že už nemusím druhý den předstírat, že nevidím máminy zarudlé oči. Kdybych totiž s ní o tom mluvila, zase by se rozbrečela, a já neměla ponětí, jak ji utěšit. Až příliš často se mi zdálo, že vztahy jsou od počátku odsouzené k nezdaru. Sama jsem už zažila jedno nebo dvě bolestivá ztroskotání a dlouho jsem si od mužů raději držela odstup. Kradmo jsem pohlédla na Samiho. Třeba by s ním bylo všechno jinak. Mohl by být ten pravý protějšek, se kterým bych mohla sdílet každodenní život, smát se starostem a překonávat výzvy. Sami si namočil sušenku do kávy a vysál tekutinu. Při pohledu na něj jsem necítila žádnou vášeň. Ale nebylo mnohem důležitější přátelství a důvěra? Nejdůležitější ze všeho byla ovšem Paula a ta Samiho milovala. A tolik si přála mít někoho, komu by mohla ve školce připravit dárky ke Dni otců. V tu chvíli se na mě Sami podíval. Usmál se a mrkl na mě, jako by přesně věděl, na co myslím. Když jsem se hodně soustředila, ucítila jsem, jak mi srdce tluče o něco rychleji. To byl přece jen nějaký začátek.

„Hej, vy dva,“ přerušila Kirsten náš oční kontakt. „Slyšeli jste už nejnovější zprávy o guerillovém zahradničení?“

Znovu se mi vybavilo, co předtím řekl ten původně milý Christian. „Mimochodem, co to guerillové zahradničení?“

Sami souhlasně přikývl. „Líbí se mi.“

„Mně taky,“ přidala se Kirsten. „Můžeme o tom hlasovat na příští schůzi. Ale teď dávejte pozor: Dostali jsme e-mail od starosty Hamburku! Přesně tak, od nikoho menšího než od Rüdigera Hofmanna-Klasinga a jeho senátora pro životní prostředí Christiana Lambrechta!“ Podívala se na nás a zatleskala.

„Co chtějí?“ zeptal se Sami nechápavě.

„No, Hofmann-Klasing se o nás dozvěděl a rád by se s náma setkal. Je stoprocentně pro heslo Dost bylo štěrku! a senátor pro životní prostředí nejspíš taky. Není to úžasný?“

Nevěřícně jsem zavrtěla hlavou. „Takže oni jsou pro, abysme v noci tajně měnili štěrkový pustiny v přírodní zahrady?“

Kirsten netrpělivě mlaskla. „Ne, samozřejmě že ne. Ale v zásadě si myslí, že je dobrej nápad měnit štěrkový pustiny v přírodní zahrady. Možná po nás chtějí, abysme předělali pozemky veřejných úřadů nebo pomohli s návrhem nebo…“ Odmlčela se uprostřed věty a zamračeně se na nás podívala. „Proč se tváříte tak nenadšeně?“

„Existuje vůbec takový slovo?“ zeptal se Sami.

„To je mi jedno. Proč si nemyslíte, že je to skvělý?“

Podívali jsme se se Samim na sebe. Nakonec jsem řekla: „Je to skvělý, tak nějak. Ale když budeme spolupracovat se senátem a provádět svý akce otevřeně a po předchozí konzultaci… tak už vlastně nebudeme žádná guerilla, nebo jo?“

Sami přikývl na souhlas. „Myslím si to samý, co Elli. Měli bysme zůstat v podzemí. Pracovat v utajení. Dát těm průmyslovejm bossům pořádně na frak.“

Kirsten pozvedla obočí. „A riskovat při tom, že skončíme ve vězení, jako se to dneska málem stalo Elli?“

„Skoro,“ zdůraznila jsem.

„Jo, protože jsi měla z prdele štěstí.“

„Já si teda nemyslím, že by Elli skončila ve vězení,“ prohlásil Sami. „Je přece před zákonem čistá jak lilie.“

Vyhnula jsem se jeho pohledu a se zájmem si prohlížela svůj prázdný šálek kávy. „Hm.“

V kuchyni chvíli panovalo ticho, protože Kirsten, Sami a já jsme se ponořili do svých myšlenek. V dálce jsme slyšeli rachotit Antjein traktor a do oken začal bušit déšť. Snažila jsem se uspořádat si myšlenky, ale v tom tichu jsem si uvědomila, jak moc mi třeští hlava. Sotva jsem udržela oči otevřené. Protřela jsem si rukama obličej a pak jsem odstrčila židli. „Nic ve zlým, ale byla to opravdu dlouhá noc. Nemůžu teď řešit žádný starosty, senátory pro životní prostředí ani nic jinýho.“ Pořádně jsem zívla.

„Jasně, žádnej problém,“ odpověděla Kirsten. „Stejně se nemusíme rozhodnout hned tady a teď. Můžem to v klidu probrat s celou skupinou.“

„A demokraticky o tom hlasovat,“ dodal Sami.

„Tak si běž lehnout a naber sílu, Elli,“ řekla Kirsten. „Zejtra se jede na velkej výlet.“

Sami zpozorněl. „Opravdu? Kam jedeš?“

„Musíme s Paulou zase jet do Oberstdorfu navštívit mámu.“ Matka se narodila v Allgäu a kvůli lásce se přestěhovala do Hamburku. Po rozvodu s otcem se jí stále víc stýskalo po domově, a když jsem začala studovat a žít ve sdíleném bytě, vrátila se do svého starého domova. „Navíc má moje prateta Fini v neděli osmdesátý narozeniny.“

„Aha,“ vzpomněl si Sami, „tos mi vlastně říkala. Jen jsem si neuvědomil, že chcete jet už zítra.“

Zhluboka jsem si povzdechla. „Když jen pomyslím na tu cestu vlakem… Paula chvíli neposedí, dlouhý cesty vlakem s ní nejsou žádná legrace.“

„Jsem zvědavej, jestli vůbec vyjedeš,“ řekl. „Dneska v poledne se očekává další bouřka století, a jak všichni víme, německý dráhy při troše větru kolabujou.“

Sotva to řekl, do oken narazil poryv větru a Paulin míč se kutálel po dvoře. Někde v domě to zaskřípalo, ale to se stávalo pořád, takže jsem se tím nenechala vyvést z míry. „No, určitě to nebude tak zlý. Vždycky přece ohlašujou bouřky, který pak nikdy nepřijdou.“ Popřála jsem Kirsten a Samimu dobrou noc. Pak jsem šla do svého pokoje, kde jsem zalezla pod peřinu a okamžitě usnula jak dřevo.

Poldi

Navzdory mému očekávání měli meteorologové tentokrát pravdu. Orkán Poldi se přehnal přes severní Německo a zanechával za sebou spoušť. Vyvracel stromy, zaplavoval přístavy a pláže, shazoval střechy domů, ochromil železniční a leteckou dopravu v celém Německu a vyžádal si životy tří lidí. Cestu vlakem do Oberstdorfu jsme s Paulou mohly odpískat, protože na sever od Frankfurtu zatím nejezdil jediný vlak. Protože autobusy byly plně obsazené a letadlo nepřipadalo v úvahu, byla jsem nucena vzít zavděk Antjeiným rozhrkaným VW Passatem. Řídit auto se mi vůbec nechtělo, a to nejen kvůli životnímu prostředí. Nemohla jsem však odmítnout, protože jsme s Paulou u matky nebyly už dva roky. A mojí pratetě bylo osmdesát taky jen jednou.

Druhý den jsem se tedy prohnala domem jako orkán Poldi a sbalila své a Pauliny věci na cestu. Paulina školka ten den zavírala v půl jedné kvůli nějakému školení, ale já tam přišla pozdě. Sice jsem si svatosvatě slíbila, že ji vyzvednu včas, ale bohužel se to nepovedlo. Paula a vychovatelka Malu mě jako vždy, když jsem se trochu opozdila, potrestaly tichými vyčítavými pohledy. Přitom to dneska opravdu nebyla moje chyba. Mohl za to ten chlápek v obchodě s biopotravinami. Nejdřív mě požádal o podrobnou poradu ohledně našeho sortimentu koření, aby mě pak zdržel nekonečnou diskuzí o smyslu a nesmyslu ekologického zemědělství. Přesto se mi podařilo prodat mu dvě sklenice koření na dýňové latté, i když na ně zrovna nebyla sezona. Malá útěcha, když uvážím, jak moc mě teď tlačil čas.

Vystačí dvě balení veganské sekané na týden v Allgäu? Bylo to jedno, neměla jsem čas o tom přemýšlet. Hodila jsem balíčky do tašky spolu s Pauliným oblíbeným ovocným čajem. Vyběhla jsem nahoru do jejího pokoje a posbírala pár kousků oblečení, oblíbené knížky, omalovánky a její hudební přehrávač a sluchátka. Zrovna když jsem balila toaletní potřeby, zazvonil mi mobil. Když jsem na displeji uviděla jméno, povzdechla jsem si. Máma. Jako vždycky v tu nejhorší možnou chvíli. Jednou rukou jsem si přidržovala telefon u ucha, zatímco druhou jsem házela kartáčky na zuby a zubní pasty do toaletní tašky. „Ahoj, mami. Nemám čas si povídat, ale můžu tě uklidnit: Už jsme skoro na cestě.“

„Takže jste ještě ani nevyrazily?“

„Ne, ale opravdu skoro.“

Vběhla jsem do svého pokoje, otevřela šatní skříň a namátkou vytáhla několik kusů oblečení.

„Nezapomeň si zabalit něco elegantního a slušivého,“ připomněla mi máma, jako by mě mohla vidět. „Na osmdesáté narozeniny tety Fini se tvoje obvyklé… to, co obvykle nosíš, opravdu nehodí.“

Vsadila bych krk na to, že chtěla říct „hadry“. „Ano, mami, samozřejmě že mám s sebou naše plisované sukně do poloviny lýtek a blůzy s volánky.“ Nacpala jsem si do tašky úplně jednoduché černé šaty.

„Nejradši bych byla, kdybyste si na sebe vzaly svoje dirndly, když už za mnou jednou přijedete do Oberstdorfu.“

Nevěřícně jsem se zasmála. „Jaký dirndly? My žijeme ve Šlesvicku-Holštýnsku, mami.“

„Ale Oktoberfest se dneska přece slaví v celém Německu. Jsem si jistá, že i v Holštýnském Švýcarsku.“

„To je sice možný, ale ani Paula, ani já se do oslav nezapojujeme.“ Odhodlaně jsem pokračovala: „Máš ještě něco na srdci? Mám opravdu strašně naspěch, takže…“

„Ano, skutečně mám.“ Matka si odkašlala a řekla: „Když už cestujete autem, mám malou prosbu. Neprojíždíte náhodou cestou do Oberstdorfu kolem Hamburku?“

„Ehm… ano, neexistuje skoro žádnej způsob, jak se mu vyhnout, ledaže bysme jely trajektem z Kielu do Klaipedy a pak se vydaly východní cestou přes Pobaltí, Polsko a Českou republiku.“

„Nemusíš se hned štětit, Elisabeth.“

Elisabeth. Tak mi říkala vždycky, když si myslela, že jsem úplně mimo. Což se stávalo často. „Promiň, mami,“ odpověděla jsem pokorným tónem.

„To je v pořádku. Každopádně, pokud pojedeš přes Hamburk, bude pro tebe snadné vyzvednout strýčka Heinze z domova důchodců a vzít ho s sebou.“

Řach. Mobilní telefon mi s žuchnutím spadl na podlahu. Cokoliv, jen ne tohle! Jen ne strýček Heinz! Chvilku jsem zvažovala, že budu předstírat, že mám vybitou baterii. Což byla obvykle pravda, v tomto případě ale bohužel nikoliv. Telefon jsem právě úplně nabila, a zbývalo mi tudíž asi osm minut hovoru. Zvedla jsem tedy mobil ze země a snažila se z toho vyvlíknout. „No. Sjet z dálnice a pak vjet do Hamburku, v takovým provozu… to je opravdu nepříjemný. Toho benzinu navíc, co vyplejtvám. Nemluvě o výfukovejch plynech, který vypustím do vzduchu. A pak je tu ta… ehm, ta věc s… ehm…“ Sakra. Nenapadlo mě nic jiného než pravda: strýc Heinz byl ztělesněná zloba. Nenáviděl mě a nijak se tím netajil, a já ho prostě nechtěla brát s sebou. Ale tohle by máma jako argument nikdy nepřijala, takže jsem se bezradně odmlčela.

„Elisabeth, nebuď tak bezcitná! Strýc Heinz chtěl zítra cestovat vlakem, ale vypadá to, že železnice v severní polovině Německa nebude až do odvolání fungovat. Už zase.“

„Mohl by přece jet autobusem,“ navrhla jsem. Samozřejmě jsem věděla, že žádné autobusy nejezdí, koneckonců jsem o této možnosti sama uvažovala. Takže mě nepřekvapilo, když mi matka odpověděla: „Ne, už jsme se s Fini poptaly, autobusy jsou plně obsazené. Lety jsou taky úplně plné a letecká doprava je beztak pořád ochromená. Do jižního Německa se momentálně dá dostat jen autem. Tak se kousni a vezmi svého starého strýce Heinze s sebou. Ze života už nic nemá a byl by ti moc vděčný.“

„Jasně, to určitě. Strejda Heinz mě nenávidí, a ty to víš. Kromě toho je to protivnej bručoun, celou cestu bude na Paulu a na mě brblat.“

Z druhého konce linky se ozvalo nesouhlasné mlasknutí. „Překroč svůj stín. Je to starý člověk, nemusíš všechno, co říká, brát za bernou minci. Určitě se chce konečně seznámit se svou prapraneteří. Viděl ji jen jednou, a to velmi krátce.“

„Zjevně jsi zapomněla, co se při tom stalo.“

„To bylo už dávno a strýčkovi Heinzovi je to určitě líto.“

To určitě, pomyslela jsem si. „Ale já přece nemám ponětí, jak jednat se starejma lidma,“ zkusila jsem to naposledy.

„Stačí, když ho vezmeš s sebou do auta, na to nemusíš mít vzdělání geriatrické pečovatelky. V domově důchodců není proto, že by potřeboval péči, ale protože v Hamburku nikoho nemá a nechce být sám, kdyby se něco stalo. Je sice trochu rachitický, ale pořád se o sebe dokáže docela dobře postarat. A inkontinencí taky ještě netrpí.“

Zašklebila jsem se. Už jen ta představa!

„Tak co, vyzvedneš ho?“ vyzvídala máma.

Zavřela jsem oči a zhluboka se nadechla. Zřejmě mi nic jiného nezbývalo, pokud jsem nechtěla strýci Heinzovi odepřít možnost vidět jeho bavorskou vlast a příbuzné možná naposledy v životě. A to jsem nechtěla, protože to odporovalo jednomu z mých nejdůležitějších životních pravidel: Nikdy jsem nedělala nic špatného jiným živým bytostem. Bez ohledu na to, jak zlý strýc Heinz byl – byl to starý muž. Staří lidé už byli ve společnosti tak jako tak odsunutí na okraj. Opravdu jsem nechtěla žít ve světě, kde se k nim obracejí zády i jejich vlastní příbuzní.

„Tak dobře. Vezmu ho s sebou.“

„Výborně, Elli,“ řekla máma spokojeně. Dala mi adresu a ještě dvakrát mi připomněla, abych si zabalila i šmrncovní (!) oblečení.

Zavěsila jsem a podívala se na hodinky. Sakra, tenhle telefonát mi zabral šest minut a můj mobilní telefon byl na konci svých sil. Rychle jsem dobalila svou i Paulinu tašku. Pak jsem si do vlasů uvázala barevný šátek, jehož barvy sice kolidovaly s mojí rudou hřívou, ale na tom nezáleželo. Z komody v předsíni jsem popadla sluneční brýle a vyrazila ven. Na dvoře se ještě válely střešní tašky, které Poldi smetl. Okno bývalého kravína, který jsme s Kirsten používaly jako ateliér, rozrazila silná větev. Naštěstí se našim dílům, materiálům a nástrojům nic nestalo. Otevřela jsem dveře a objevila Kirsten, jak v kompletní výstroji pracuje se svářečkou na jedné ze svých soch. Podívala se na mě, odložila hořák a odklopila hledí helmy. „Ahoj, Elli, vyrážíte?“

„Ano, jen mi chybí klíč od passatu. Nemáš ho náhodou?“

„Ne, ale Antje by mohla.“

Už jsem se chtěla otočit a jít, když vtom Kirsten zavolala: „Počkej chvilku.“

„Hm?“

„Tvůj poslední obraz,“ ukázala na olejomalbu o rozměrech dva krát tři metry opřenou o zeď. „Je skvělej. Líbí se mi. Musela jsem ti to říct, než odjedeš.“

Mávla jsem rukou. „To je blbost. Je to jen hra s barvami. Kýč.“

Protočila panenky a namířila na mě svářečku. „Přestaň pořád svý vlastní věci pomlouvat. Cestou do Bavorska budeš mít spoustu času, aby sis rozmyslela, jestli se tý výstavy přece jenom nechceš zúčastnit.“

Otravovala mě s tím už celou věčnost. Plánovala výstavu s několika dalšími umělci a rozhodla se mě přesvědčit, abych tam vystavila pár svých obrazů. Přitom já jsem si už ani nepřipadala jako umělkyně. Od doby, co jsem přerušila studium na umělecké škole, jsem malovala jen pro zábavu, a to ještě ne moc dobře. „Oukej, popřemejšlím o tom,“ řekla jsem, ačkoli už jsem byla dávno rozhodnutá. Já a moje obrazy bychom na téhle výstavě byly úplně mimo.

Rozloučila jsem se s Kirsten a přešla přes dvůr hledat Antje. Naštěstí jsem ji našla tam, kde jsem ji hledala jako první – v kurníku – a klíčky od passatu měla skutečně u sebe. Fofrem jsem vynesla sbalené tašky z domu a odtáhla je ke starému, trávově zelenému VW Passat, který byl zaparkovaný pod igelitovou plachtou ve stodole vedle traktoru. Zrovna jsem pracně odhrnovala plachtu, když jsem za sebou uslyšela Samiho hlas.

„Hej, Elli, potřebuješ pomoct?“

Otočila jsem se a zadívala se do jeho šedých očí za lenonkami. „Ahoj, Sami. Zvládla bych to, ale když už se ptáš… trocha pomoci by byla skvělá.“ Společnými silami jsme auto vyprostili, pak jsem přešla ke kufru a pořádně zatáhla za nepoddajnou klapku. Se skřípěním se otevřela. Sami dovnitř naložil naše zavazadla a pak se ke mně otočil. „Poslyš, Elli… už na tý akci FIB Chem jsem říkal, že bych si s tebou moc rád promluvil. Ty víš,“ ukázal prstem na mě a pak na sebe, „o nás. Třeba o tom, co k sobě cítíme. Takže… měla bys chvilku?“

Polekaně jsem sebou trhla. Vážně chtěl vést tenhle rozhovor teď? TEN rozhovor? Vypadalo to tak. Sami to chtěl udělat oficiálně, hned teď a tady. Definovat, co jsme, pozvat mě na rande, oficiálně začít vztah nebo cokoli jiného. Spadla klec, uhodit hřebíček na hlavičku, tabula rasa, žádost o ruku! Přitom jsem si myslela, že bychom mohli počkat, strávit spolu nějaký čas a vyčkat, co se stane. Ach Sami. Byl tak chytrý a roztomilý, s těmi svými kudrnatými vlasy a svetrem, který jsem mu upletla k Vánocům a který byl na tohle roční období vlastně příliš teplý. A chtěl mluvit o pocitech. Který muž by chtěl dobrovolně mluvit o pocitech? Sami by pro mě byl ideální muž. Vztah s ním by byl tak samozřejmý, tak správný, tak… praktický.

Bylo mi jasné, že se ode mě očekává reakce. Přátelsky jsem ho poplácala po rameni. „Jo, rozhodně si musíme promluvit. Určitě to uděláme. Ale už mám opravdu zpoždění. A takhle mezi dveřma… já nevím.“

„Jasně.“ Ukazováčkem si posunul brýle blíž k očím. „Máš pravdu. Nechci tě samozřejmě stresovat. Promluvíme si, až se vrátíš. V klidu.“

„To zní dobře,“ opáčila jsem, znovu ho poplácala po rameni a nasedla do auta.

Sami se naklonil z otevřených dveří. „Jeď opatrně, jo? A obejmi za mě Paulu.“

„Pojedu.“ Musela jsem se hodně držet, abych ho znovu nepoplácala po rameni. Pomoc, co to mělo znamenat? Kdy se ze mě stala poplácávačka po ramenou? Proč jsem ho jednoduše nepolíbila, určitě by z toho měl radost. Abych překonala rozpaky, nastartovala jsem. Uslyšela jsem ale jen zoufalé zakašlání. Ještě jeden pokus. Kašel se změnil v nepříjemný zápal plic. „Naskoč, kamaráde,“ prosila jsem passat. „Za odměnu ode mě dostaneš lahodnej benzin.“

„Naftu, Elli,“ podotknul Sami. „Je to diesel.“

Sakra, diesel! To znamenalo velké mínus pro moji ekologickou stopu. To už jsme rovnou mohly letět. „No tak holt budu dědečka passata rozmazlovat naftou.“ Znovu jsem otočila klíčkem a motor po posledním zakašlání jako zázrakem naskočil.

„Vidíš, má radost,“ podotkla jsem vítězně. Vzchopila jsem se, zvedla hlavu a našpulila rty. Kromě opileckého muchlování na Silvestra jsme se se Samim ještě nikdy nelíbali. Ale vzhledem k tomu, že nás teď od vztahu dělil jen jeden rozhovor, polibek byl nejspíš na místě. Sami chvíli váhal, pak se ke mně naklonil a přitiskl své rty na mé. A je to. To bylo přece mnohem lepší než plácání po rameni. Dobrá práce. „Tak se uvidíme příští tejden, Sami.“

„Tak příští týden.“

„Pak si promluvíme. Slibuju.“ Možná bych měla na rozloučenou říct něco osobního. Něco jako „Mám tě ráda“ nebo „Těším se na tebe“ nebo tak něco. To by přece bylo milé. „Ty, Sami?“

„Ano?“

„Já… Ehm, tak se pak uvidíme.“

„Konečně jsi tady,“ zvolala a objala mě.

„Ahoj, motýlku.“ Poklepala jsem ji po helmě a dala jí velkou pusu. „Omlouvám se, že jdu pozdě.“

„Ty chodíš pořád pozdě. Ostatní maminky chodí vždycky včas.“ Podívala se na mě vyčítavě a trochu káravě, silně mi v tu chvíli připomínala svou babičku.

„Promiň, Paulo. Slibuju, že se budu příště snažit přijít včas,“ řekla jsem, když jsem jí pomáhala vylézt do dětské sedačky na zadním sedadle.

„Jasně, a pes snědl domácí úkol a zlatý křeček umřel.“

Proč se mnou všichni chtěli vést vážné rozhovory právě dnes? „O co jde?“

„Ahoj, strýčku.“