Přeložila Naděžda Funioková

THE HOUSEMAID IS WATCHING

THE HOUSEMAID’S WEDDING

Copyright © 2024 by Freida McFadden

Translation © Naděžda Funioková, 2025

ISBN 978-80-284-0878-7

POZNÁMKA AUTORKY

Abych vyplnila dlouhou dějovou mezeru mezi druhým (Tajemství pomocnice) a třetím dílem (Pomocnice odvedle), napsala jsem ještě novelu Pomocnice se vdává. Dělalo mi starosti, že se čtenáři budou cítit ochuzeni, protože nebyli svědky toho, jak Millie a Enzo vstoupili do manželství. Tuto novelu si můžete klidně přečíst, ještě než se pustíte do třetího dílu (v takovém případě přeskočte na stranu 317), ale vůbec nic se nestane, ani když si ji necháte až na závěr série.

Mojí rodině

PROLOG

Krev je úplně všude.

Ještě nikdy jsem jí neviděla tolik pohromadě. Vsakuje se do smetanově bílého koberce, proniká mezi palubky, zanechává drobné flíčky na nohách dubového konferenčního stolku. Dokonale oválné kapičky doletěly až na sedadlo světlého koženého gauče a husté pramínky stékají po alabastrové zdi.

Nebere to konce. Kdybych pořádně napjala zrak, našla bych krvavé skvrny i na autě v garáži? Nebo na stéblech trávy před domem? V supermarketu na opačném konci města?

A jako by toho zlého nebylo už tak dost, mám krev všude na rukách.

Takový binec. Ačkoli nemám moc času, cítím silné nutkání pustit se do úklidu. Ze zkušenosti vím, že pokud se někde objeví flek, obzvlášť na koberci, měl by ho člověk odstranit co nejrychleji, jinak se stihne zažrat. Jak skvrna jednou zaschne, zůstane tam už napořád.

Bohužel s mrtvolou, která leží v samotném středu té krvavé kaluže, nenadělá nic ani sebeusilovnější drhnutí.

Zkusím vyhodnotit situaci. Tak jo, tohle je vážně zlé. Moje otisky prstů všude po domě jsou pochopitelné, ovšem zaschlá rudá sedlina pod nehty a v rýhách na dlaních už by se vysvětlovala obtížněji. Tmavnoucí skvrna na předním díle halenky se taky nedá dost dobře odbýt pouhým pokrčením ramen. Jsem v pořádném průšvihu.

Pokud mě tu někdo přistihne.

Prohlížím si své ruce a zvažuju veškerá pro a proti: mám tu krev smýt, nebo odsud co nejrychleji zmizet? Drhnutím rukou bych promarnila vzácné vteřiny, během nichž by mě tu mohl někdo načapat. Když ale dům opustím hned teď, vyjdu ze dveří s dlaněmi celými od krve, kterou budu rozmazávat po všem, čeho se dotknu.

Vtom se rozezní domovní zvonek.

Jeho zvuk se rozléhá po celém domě a já dočista ztuhnu, bojím se byť jen nadechnout. „Haló?“ zavolá povědomý hlas.

Prosím, jdi pryč. Prosím.

V domě vládne ticho. Člověk u dveří jistě usoudí, že nikdo není doma, a vrátí se sem jindy. Pokud ne, je se mnou konec.

Domovní zvonek se ozve znovu.

Odejdi. Prosím, odejdi.

Na modlení moc nejsem, ale v tuhle chvíli jsem ochotná padnout na kolena. No, to vlastně radši ne, protože je mám celá od krve.

Návštěvník určitě došel k závěru, že dům je prázdný. Nikdo přece nestiskne zvonek víc než dvakrát. Jenže zrovna když už si myslím, že jsem v bezpečí, dveřní koule zaskřípe a začne se otáčet.

Ach ne. Je odemčeno. Člověk, který zvonil, bude během nějakých pěti vteřin uvnitř. Vejde do obývacího pokoje. A pak uvidí…

Tohle.

Je rozhodnuto. Musím vzít nohy na ramena. Není čas umývat si ruce. Není čas dělat si starosti s krvavými šlépějemi, které za sebou nejspíš zanechám. Musím odsud vypadnout.

Nezbývá než doufat, že nikdo nezjistí, co jsem provedla.

I. ČÁST

JEDNA

MILLIE

Před třemi měsíci

Zbožňuju tenhle dům.

Zbožňuju na něm úplně všechno. Miluju obří trávník vepředu i ten ještě větší vzadu (ačkoli oba jsou dost nahnědlé). Jsem nadšená z ohromného obývacího pokoje, kam se vejde spousta nábytku, a ne jen prťavý gauč a televize. Miluju panoramatická okna s výhledem na okolí, které – jak jsem se nedávno dočetla v jistém časopise – představuje jedno z nejlepších míst pro výchovu dětí.

A především mě hřeje fakt, že to všechno patří nám. Dům číslo popisné čtrnáct na Locust Street je celý náš. No dobře, ještě třicet let hypotečních splátek, pak bude celý náš. Nedokážu přestat myslet na to, jak ohromné štěstí mám, když přejíždím prsty po zdi našeho nového obývacího pokoje, když k ní nakláním obličej, abych mohla obdivovat zbrusu nové tapety s květinovým vzorem.

„Máma už zase pusinkuje dům!“ vykvíkne hlásek za mými zády.

Rychle odstoupím od zdi, skoro jako by mě můj devítiletý syn přistihl s tajným milencem. Nestydím se za svou lásku k tomuhle domu. Nejradši bych ji vykřičela ze střechy do světa. (Mimochodem, máme úžasnou střechu. Zbožňuju tenhle dům.)

„Neměl bys vybalovat?“ nahodím.

Všechen Nicův nábytek i krabice s jeho věcmi už jsme mu vyskládali do pokoje, takže by teď měl vybalovat, jenže on namísto toho bez ustání hází baseballovým míčem o zeď – o naši krásnou zeď s květinovou tapetou – a zase ho chytá. Nastěhovali jsme se do tohohle domu ani ne před pěti minutami, a on už se ho rozhodl zničit. Čtu to z těch jeho tmavě hnědých očí.

Ne že bych snad svého syna nemilovala víc než vlastní život. Pokud by nastala hypotetická situace, kdy bych se musela rozhodnout mezi Nicovým životem a tímhle domem, pochopitelně bych si vybrala Nica. Bez diskuze.

Jenom se snažím říct, že pokud tenhle dům nějak poškodí, jeho domácí vězení neskončí dřív, než bude dost starý, aby se holil.

„Vybalím si zítra,“ odpoví Nico. Jeho životní filozofie platná zřejmě pro všechny situace spočívá v tom, že se dá všechno odložit na zítra.

„A co kdybys to udělal teď?“ navrhnu.

Nico vyhodí míč do vzduchu, až zlehka zavadí o strop. Pokud bychom měli v domě cokoli cenného, v tuhle chvíli by se o mě pokoušel infarkt. „Později,“ odvětí zarputile.

Což znamená nikdy.

Nakouknu nahoru nad schody. Ano, máme schodiště! Doopravdické schody. Jasně, na každém kroku vržou a člověk musí počítat s rizikem, že když se opře o zábradlí příliš velkou silou, mohlo by upadnout, nicméně máme schodiště, které vede do zcela samostatného patra.

Možná si pomyslíte, že jsem bydlela příliš dlouho v centru New Yorku. S návratem na Long Island jsem po tom, co se stalo, když jsem tu žila posledně, váhala, ale od té doby uplynulo už dvacet let – je to vzdálená minulost.

„Ado?“ zavolám do schodů. „Ado, mohla bys jít dolů?“

Jen chvíli nato vystrčí moje jedenáctiletá dcera hlavu zpoza rohu schodiště a já spatřím její husté vlnité černé vlasy a tmavé, neskutečně tmavé oči. Mají s Nicem stejnou barvu duhovek, kterou podědili po svém otci. Na rozdíl od bratra už si Ada po příjezdu věci nepochybně vybalila. Je to jedničkářka – ten typ, který má domácí úkoly hotové s týdenním předstihem a bez připomínání.

„Už máš všechno vybalené, Ado?“ zeptám se.

„Skoro.“ Takže žádné překvapení.

„A nemohla bys pomoct Nicovi s jeho krabicemi?“

Ada bez zaváhání přikývne. „Jasně. Pojď nahoru, Nico.“

Nico okamžitě vycítí šanci, že by většinu práce mohla odvést jeho sestra. „Tak jo!“ přitaká šťastně.

Konečně mě přestane terorizovat tím baseballovým míčem. Schody vyběhne po dvou, jak pospíchá za Adou do svého pokoje. Chystám se na dceru zavolat, aby za něj neoddřela všechno sama, ale bylo by to zbytečné. Navíc momentálně potřebuju vybalit zhruba šedesát vlastních krabic. Budu ráda, když to zdárně dotáhneme do konce, a je mi jedno jak.

Měli jsme obrovské štěstí, že jsme tenhle dům získali. Předtím jsme prohráli asi půltucet jiných licitačních válek o nemovitosti ve čtvrtích, které nebyly zdaleka tak hezké jako tahle. Takže jsem nevěřila, že máme sebemenší šanci získat tento kouzelný dům, dříve farmářské stavení, ve městě s tak vysoce hodnocenými veřejnými školami. Málem jsem pištěla radostí, když mi naše realitní makléřka zavolala, že je náš. A to za cenu o deset procent nižší, než původně požadovali!

Vesmír zřejmě dospěl k závěru, že si zasloužíme trochu toho štěstí.

Vykouknu oknem na stěhovací vůz zaparkovaný před domem. Bydlíme v malé slepé ulici, kde kromě našeho stojí jen dva další domy. Naproti přes cestu zahlédnu v okně něčí siluetu. Zřejmě někdo z mých nových sousedů. Doufám, že budou přátelští.

Od stěhovacího vozu se ozve jakási rána, a tak se rozběhnu k domovním dveřím, abych zjistila, co se děje. Vyjdu ven právě včas, abych viděla, jak ze zadní části náklaďáku vylézá můj manžel s jedním kamarádem, který byl ochotný nám se stěhováním pomoct. Chtěla jsem najmout stěhovací firmu, ale manžel trval na tom, že to zvládne sám s pomocí přátel. A nutno přiznat, že musíme obracet každý halíř, pokud máme pravidelně hradit hypoteční splátky. I když jsme náš vysněný dům získali se slevou, laciný rozhodně nebyl.

Manžel v propoceném triku, které se mu lepí na tělo, drží nad hlavou jeden konec gauče, jenž přijde do obýváku. Strnu hrůzou, protože je to čtyřicátník a poslední, co potřebuje, je zablokovat si záda. Tuto obavu jsem vyjádřila nahlas, už když jsme stěhování plánovali, ale můj muž se zatvářil, jako by v životě neslyšel větší hloupost, ačkoli já mám zablokovaná záda každý druhý týden. A to ani nemusím zvedat gauče. Na vině je, jen si to představte, kýchání.

„Mohl bys být prosím opatrný, Enzo?“ napomenu ho.

Otočí ke mně hlavu, vesele se zašklebí a já okamžitě roztaju. Je tohle normální? Stává se i jiným ženám, že se jim po více než jedenácti letech manželství z drahé polovičky občas podlamují kolena?

Ne? Jenom mně?

Tedy, tohle se mi pochopitelně neděje čtyřiadvacet hodin denně. Ale, páni, pořád jsem z něj naměkko. Dost tomu pomáhá, že z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu vypadá rok od roku víc sexy. (Zatímco já jsem jen rok od roku starší.)

„Vždyť jsem opatrný,“ nenechá se zviklat. „A navíc, tenhle gauč je lehounký jako pírko! Neváží skoro nic.“

Muž, jenž svírá opačný konec gauče, při těch slovech jen zakoulí očima. Na druhou stranu je třeba přiznat, že to vážně není žádná těžkotonážní pohovka. Pořídili jsme ji v IKEA, což je pokrok oproti našemu předchozímu gauči, který jsme našli u popelnic. Enzo dřív zastával takovou teorii, že úplně nejlepší nábytek končí právě u popelnic před naším domem.

Od té doby jsme trochu dospěli. Aspoň doufám.

Zatímco Enzo s kamarádem přenášejí pohovku do našeho překrásného nového domu, znovu zalétnu pohledem naproti přes silnici. Locust Street číslo třináct. Pořád na mě odtamtud někdo zírá. Vevnitř panuje tma, takže toho moc nerozeznám, v okně se ale dál rýsuje čísi silueta.

Někdo nás pozoruje.

Jenže na tom přece není nic znepokojivého. Obyvatelé toho domu jsou naši noví sousedé, takže je pochopitelně zajímá, co jsme zač. Kdykoli jsem zahlédla před budovou, kde jsme dřív bydleli, stěhovací vůz, pokaždé jsem přes okno sledovala nové nájemníky. Enzo se mi smál a říkal, ať je přestanu špiclovat a radši se jim jdu představit.

To je ten rozdíl mezi námi dvěma.

No, není to jediný rozdíl.

Ve snaze změnit svůj přístup a začít se stejně jako můj manžel chovat přátelsky zvednu ruku a té siluetě zamávám. Proč se koneckonců s novými sousedy z čísla třináct neseznámit.

Jenže člověk v okně mi zamávání neoplatí. Namísto toho se žaluzie nečekaně zatáhnou a postava zmizí.

Vítejte v naší čtvrti.

DVA

Zatímco Enzo vláčí do domu poslední krabice, stojím na prořídlém trávníku a namísto vybalování sním o tom, jak bude dvůr vypadat, až si ho můj manžel vezme do parády. Enzo je přes úpravy zeleně hotový kouzelník – vlastně díky tomu jsme se poznali. Náš trávník s hnědými plochami a drolící se hlínou vypadá jako ztracený případ, ale jsem si jistá, že do roka budeme mít nejhezčí zahradu v celé ulici.

Zatímco se oddávám svým fantaziím, otevřou se dveře domu hned vedle našeho – Locust Street číslo dvanáct. Vynoří se z nich žena s do mikáda sestříhanými vlasy karamelové barvy, v přiléhavé bílé blůze, červené sukni a lodičkách s tak vysokými podpatky, že by se jimi daly skvěle vypichovat oči. (Proč mé myšlenky neustále bloudí v takových končinách?)

Na rozdíl od souseda odnaproti se tahle žena jeví přátelsky. Zvedne ruku v radostném pozdravu a překročí krátký dlážděný chodníček, který naše domy odděluje.

„Ahoj!“ rozplývá se nadšením. „Jsem tak šťastná, že konečně poznávám nové sousedy! Jsem Suzette Lowellová.“

Když dojdu až k ní a uchopím její ruku s pečlivě ošetřenými nehty do své, odmění mě na ženu pozoruhodně bolestivým stiskem. „Millie Accardiová,“ představím se.

„Moc ráda tě poznávám, Millie,“ zašveholí. „Budeš z bydlení v naší čtvrti přímo unešená.“

„To jsem už teď,“ odpovím popravdě. „Ten dům je nádherný.“

„Ach ano, to skutečně je.“ Suzette nakloní hlavu na stranu. „Stál tady bezprizorně dost dlouho, protože, však víš, takhle malé domy se těžko prodávají. Já si ale byla jistá, že se ta správná rodina objeví.“

Malý? Snaží se snad náš milovaný dům pohanět? „Podle mě je božský.“

„No ovšem. Je tak útulný, že? A…“ Zavadí pohledem o schody přede dveřmi, které se trošku drolí. Enzo se mi ovšem dušoval, že je dá do pořádku. Je to jen jedna z položek na dlouhém seznamu oprav, které budeme muset provést. „Rustikální. Velice rustikální.“

Tak jo, tohle byla pro náš dům jednoznačná pohana.

Mně je to ale ukradené. Stejně ho miluju. Nesejde mi na tom, co si myslí nějaká nafrněná sousedka.

„Chodíš do práce, Millie?“ zeptá se Suzette a její modrozelené oči zaostří na můj obličej.

„Jsem sociální pracovnice,“ odpovím s patřičnou dávkou pýchy. I když tohle zaměstnání vykonávám už řadu let, pořád cítím hrdost na svou profesi. Jistě, občas to bývá vyčerpávající, deprimující a plat není nic, nad čím by člověk mohl jásat. Přesto svou práci miluju. „A co ty?“

„Jsem realitní makléřka,“ oznámí stejně pyšně. Aha, to vysvětluje, proč urážela náš dům jazykem profesionálních prodejců realit. „S trhem je to teď jak na horské dráze.“

Jo, to je pravda. V tu chvíli mě napadne, proč se Suzette vlastně nezapojila do prodeje tohoto domu. Jestli je realitní makléřka, jak je možné, že původní majitelé nepožádali o zprostředkování právě ji?

Enzo vyleze z náklaďáku s další hromadou krabic v náručí. Triko se mu stále lepí na hrudník a černé vlasy má zvlhlé potem. Vzpomenu si, že jsem jednu z těch krabic naplnila až po okraj knihami, a dostanu strach, jestli není příliš těžká. Navíc když si na ni naložil ještě další. Záda mě rozbolela jen z toho, jak ho sleduju.

Suzette ho taky pozoruje. Nespouští z něj oči celou dobu, co kráčí od stěhovacího vozu k domovním dveřím, a rty se jí pozvolna roztahují v úsměvu. „Ten váš stěhovák je teda fakt sexy,“ poznamená.

„On je to vlastně můj manžel,“ upřesním.

Úžasem jí spadne brada. Zřejmě má lepší mínění o něm než o našem domě. „Vážně?“

„Hm.“ Enzo mezitím složil krabice v obývacím pokoji a teď už zase vychází z domu pro další várku. Kde vůbec bere tolik energie? Zamávám na něj, než stihne dojít zpátky k náklaďáku. „Enzo, pojď se seznámit s naší novou sousedkou Suzette.“

Suzette si pohotově upraví blůzku a zastrčí pramínek karamelových vlasů za ucho. Kdyby mohla, nepochybně by vytáhla příruční zrcátko, aby v rychlosti zkontrolovala svůj vzhled a osvěžila rtěnku. Jenže na to není čas.

„Ahoj!“ pronese sladce s nataženou rukou. „Ráda tě poznávám! Enzo, že?“

Uchopí její ruku a obšťastní ji širokým úsměvem, při kterém mu kolem očí naskáčou drobné vrásky. „Ano, jsem Enzo. A ty jsi Suzette?“

Zahihňá se a horlivě pokývá hlavou. Její reakce je kapánek přes čáru, ale abych k ní byla fér, Enzo naplno rozehrál svůj šarm. Můj manžel žije v téhle zemi už dvacet let, a když si spolu povídáme u jídelního stolu, je jeho přízvuk téměř neznatelný. Jakmile se však snaží na někoho zapůsobit, vyladí ho tak, že zní, jako by právě přistál u břehů Ameriky. On by tedy spíš řekl „Ameríky“.

„Vyloženě si to tu zamilujete,“ ujišťuje nás Suzette. „Je to tady taková malá tichá ulička.“

„My to tu milujeme už teď,“ řeknu.

„A váš domeček je tak rozkošný,“ pokračuje. Evidentně našla nový kreativní způsob, jak poukázat na fakt, že náš dům je o poznání menší než ten její. „Bude to dokonalé bydlení pro vás i vaše děti, obzvlášť když je další na cestě.“

Při těch slovech se významně zadívá na moje břicho, v němž se rozhodně neskrývá další dítě na cestě. Žádné mrně tam nebylo už devět let.

Nejhorší na tom je, že když ke mně Enzo otočí hlavu, na okamžik se mu obličej rozzáří radostí, ačkoli moc dobře ví, že po císařském řezu, který mi z nutnosti provedli při Nicově porodu, mám podvázané vejcovody. Zadívám se na svoje břicho a všimnu si, že se mi jakýmsi nešťastným nedopatřením vyboulila halenka. Nejradši bych se studem propadla do země.

„Nejsem těhotná,“ sdělím novinu nejen Suzette, ale zjevně i svému muži.

Suzette si rychle připlácne ruku na rudě nalíčené rty. „Jejda, to mě tak mrzí! Jenom jsem předpokládala…“

„To nic,“ utnu ji dřív, než stihne situaci ještě zhoršit. Popravdě, já jsem se svým tělem naprosto spokojená. Ve dvaceti letech jsem byla jako tyčka, zato teď mohu konečně vystavit na odiv i nějaké ty ženské křivky a troufám si říct, že mého manžela to podle všeho taky těší.

Nicméně tuhle halenku vyhodím.

„Máme dvě děti.“ Enzo mi položí ruku kolem ramen a Suzettinu urážku jednoduše ignoruje. „Syna Nica a dceru Adu.“

Enzo je na obě naše děti nezměrně pyšný. Je skvělý táta, a nebýt toho, že jsem při porodu našeho syna málem umřela, chtěl by mít klidně dalších pět potomků. Moc rádi bychom si nějaké dítě adoptovali nebo vzali do pěstounské péče, s mou minulostí to ale nepřichází v úvahu.

„Vy máte děti, Suzette?“ zeptám se.

Zavrtí hlavou a obličejem se jí mihne zděšený výraz. „To rozhodně ne. Nejsem mateřský typ. S manželem Jonathanem jsme sami dva, bezdětní, a ke štěstí nám to naprosto stačí.“

Báječné – má vlastního manžela. Takže si může od toho mého držet odstup.

„V protějším domě ale mají malého kluka,“ poznamená Suzette. „Chodí do třetí třídy.“

„Nico je taky třeťák,“ prohlásí Enzo nadšeně. „To bychom je mohli seznámit, ne?“

Kvůli stěhování jsme museli děti odhlásit ze školy v průběhu roku. Věřte mi – přesouvat dvě děti z jedné základní školy do druhé v půlce března je to poslední, o co by měl člověk stát. Sžíraly mě výčitky svědomí, jenže jsme si nemohli dovolit platit hypotéku i nájem až do konce školního roku, takže jsme neměli na výběr.

Nico, který je stejně společenský typ jako jeho otec, to vzal napohled dobře. Pro něj je třída plná nových dětí, na které bude moct dělat dojem svými kašpařinami, zábavným dobrodružstvím. Ada přijala tu novinu klidně, později jsem ji ale našla v dětském pokoji, jak brečí při představě, že se má rozloučit se svými dvěma nejlepšími kamarádkami. Doufám, že si do podzimu oba zvyknou a trauma ze stěhování v průběhu školního roku zůstane jen vzdálenou vzpomínkou.

„Můžete to zkusit.“ Suzette pokrčí rameny. „Ale ta žena, co tam bydlí, Janice, není příliš přátelská. Skoro nevychází z domu, leda když vede syna na autobusovou zastávku. Většinou ji vídám v okně, jak sleduje ulici. Je příšerně zvědavá.“

„Aha,“ řeknu, i když v duchu přemítám, jak je možné, že Janice prakticky nevychází z domu, když je údajně taková všetečka.

Ohlédnu se přes cestu k číslu třináct. Ve všech oknech vládne tma, ačkoli je jasný bílý den a lidé, kteří tam bydlí, jsou jistě doma.

„Doufám, že si do oken pořídíte kvalitní žaluzie,“ podotkne Suzette. „Protože na ně má skvělý výhled.“

Oba s Enzem současně otočíme hlavy k našemu zbrusu novému domu a teprve teď nám svitne, že ani jedno okno v celém domě není vybaveno žaluziemi nebo aspoň záclonami. Jak je možné, že nám to uniklo? Nikdo nám neřekl, že budeme potřebovat žaluzie! Každý dům, ve kterém jsme až dosud žili, už je měl namontované.

„Koupím je,“ pošeptá mi Enzo do ucha.

„Díky.“

Suzette naše bezradnost zjevně pobavila. „Váš realitní makléř vás neupozornil, abyste si pořídili žaluzie?“

„Očividně ne,“ zamumlám.

Nejspíš to měl být jemný náznak, že Suzette by něco takového jistě neopomenula, pokud by byla naší realitní makléřkou ona. Na to už je ovšem trochu pozdě. Prozatím zůstávají naše okna bez ochrany.

„Můžu vám doporučit skvělou firmu, která vám ty rolety nainstaluje,“ nabídne se. „Loni pracovali na našem domě. To od nich máme ty krásné voštinové žaluzie v přízemí a prvním patře a taky nádherné okenice v podkroví.“

Radši si ani nepředstavuju, kolik taková paráda asi stojí. Nepochybně daleko víc, než si můžeme dovolit.

„Ne, díky,“ řekne Enzo. „Zvládnu to sám.“

Mrkne na něj. „Jo, to se vsadím.“

Vážně? Začíná se mi z té ženské, která mi přímo před očima svádí manžela, pomalu zvedat žaludek. Ne že by snad jiné ženy nedělaly to samé, ale vždyť jsme sousedky, proboha. Nemohla by se chovat trochu decentněji? Jsem v pokušení říct jí něco pěkně od plic, asi bych si ale neměla dělat nepřátele sotva pár desítek minut po tom, co jsme se sem nastěhovali.

„Taky bych vás všechny ráda pozvala na večeři,“ řekne Suzette. „Vás dva a… no, děti mohou pochopitelně přijít taky.“ Nevypadá bůhvíjak nadšená z představy, že by naše ratolesti měly překročit práh jejich domu. A to ještě neví o Nicově talentu rozbít něco drahého do pěti minut po vstupu do místnosti.

„Jasně, to bude skvělé,“ prohlásí Enzo.

„Výborně!“ Sousedka se na něj zářivě usměje. „Co třeba zítra večer? Kuchyni do té doby určitě ještě nebudete mít v provozuschopném stavu, takže vám tím aspoň ušetřím trochu stresu.“

Enzo se ke mně obrátí s povytaženým obočím. Sám se vyznačuje bezmezným nadšením pro různá společenská setkání, zatímco já jsem silně introvertní, takže oceňuju, že mě napřed žádá o souhlas, než nabídku přijme. Popravdě se mi z duše příčí představa, že mám s touhle ženskou strávit celý večer. Připadá mi příšerně afektovaná. Pokud ale máme v téhle čtvrti žít, asi bychom se měli se sousedy spřátelit, ne? Přesně tohle přece normální předměstské rodiny dělávají. A třeba nebude zas tak hrozná, až ji poznám blíž.

„Jistě,“ řeknu. „To bude moc hezké. V Long Islandu prakticky nikoho neznáme.“

Suzette zakloní hlavu a rozesměje se, přičemž odhalí řady perlově bílých zubů. „Ach, Millie…“

Podívám se po Enzovi, který jen pokrčí rameny. Ani jeden z nás nechápe, co se přihodilo tak legračního. „O co jde?“

„Ty ani nevíš, co jsi právě plácla,“ zachichotá se. „Nikdo neříká ‚v Long Islandu‘.“

„Co… Vážně ne?“

„Ne!“ Potřese hlavou, jako by už nade mnou pomalu lámala hůl. „Říká se ‚na Long Islandu‘. Nebydlíte v ostrově – to je přece nesmysl. Jste na ostrově.“

Enzo se poškrábe v tmavých vlasech. Mimochodem, nemá na hlavě jedinou šedinu. Zato já bych bez pravidelných dávek Clairolu vypadala jako šedá myš, což platilo ještě předtím, než se narodil Nico. Enzo má akorát pár šedin ve vousech, pokud si je nechá narůst. Když jsem ho na to ovšem upozornila, tak dlouho pátral na své hlavě, až konečně našel jediný šedivý vlas, který mi hned ukázal, jako by to snad na věci něco měnilo.

„Tohle nechápu,“ prohlásím. „Takže lidi by měli říkat, že žijou na Grónsku? Nebo na Velké Británii?“

Úsměv jí z tváře zmizí. „No, Velká Británie je něco úplně jiného.“

Snažím se zachytit Enzův pohled, ale můj muž se celou tou záležitostí zjevně skvěle baví. „No, jsme šťastní, že jsme tady na Long Islandu, Suzette. A moc se těšíme na tu zítřejší společnou večeři.“

„Už se nemůžu dočkat,“ odvětí.

Tentokrát musím sama potlačit úsměv. „Mám něco přinést?“

„Nó.“ Poklepává si ukazováčkem o bradu. „Co kdyby ses postarala o dezert?“

Skvělé. Teď budu muset vymyslet, jaký moučník by odpovídal Suzettiným nárokům. Něco mi říká, že balení sušenek Oreo stačit nebude. „Výborně!“

Když se Suzette za doprovodu hlasitě klapajících podpatků vrací po chodníčku k vlastnímu, o hodně většímu domu, pocítím hluboko v břiše jakési škubnutí. Měla jsem z koupě tohohle domu takovou radost. Tak dlouho jsme se tísnili v maličkých bytech, než jsem konečně získala svůj vysněný domov!

Jenže mě najednou poprvé napadlo, jestli nebyla hrozná chyba se sem přestěhovat.

TŘI

Všichni čtyři sedíme u kuchyňského stolu a večeříme. Víte, co je to kuchyňský stůl? To je stůl, který se vám vejde do kuchyně. Ano, máme v té nové tolik místa, že se do ní vměstná celý stůl. V té předchozí bylo sotva dost prostoru pro jednoho člověka.

Objednala jsem čínu z restaurace, jejíž nabídkové menu došlo poštou. Nejsem, co se jídla týče, příliš vybíravá a Enzo taky ne. Odmítá pouze italskou kuchyni. Tvrdí, že v žádné restauraci nedokážou připravit speciality z jeho rodné země správně a vždycky jsou pro něj akorát zklamáním. Pizzu si ale dovézt nechá. Protože to podle jeho soudu ani italské jídlo není.

Ada má stejně tolerantní přístup, zato Nico je extrémně náročný. Zatímco my ostatní do sebe ládujeme nudle Lo mein s hovězím a brokolicí, svému synovi jsem připravila talíř bílé rýže s oříškem másla a spoustou soli. Jsem si prakticky jistá, že mu ta mastná rýže už pomalu koluje žilami.

„Naše první večeře v novém domě,“ oznámím hrdě. „Konečně jsme pokřtili kuchyňský stůl.“

„Proč to věčně opakuješ, mami?“ zeptá se Nico. „Proč pořád říkáš, že jsme něco pokřtili?“

Musím uznat, že jsem slovo „pokřtít“ za posledních několik hodin použila už minimálně pětkrát, zatímco předtím ho ode mě nejspíš neslyšel ještě ani jednou. Když jsme se posadili na gauč, prohodila jsem, že jsme právě pokřtili obývací pokoj. Když pak vyrazil s baseballovým míčem na dvůr za domem, řekla jsem, že jde pokřtít dvůr. A v jednu chvíli jsem se tuším zmínila, že půjdu pokřtít záchod.

„Máma je prostě jenom z toho domu hrozně nadšená.“ Enzo se natáhne přes kuchyňský stůl a chytí mě za ruku. „A já se jí nedivím. Je to moc krásný dům.“

„Docela ujde,“ připustí Nico. „Já bych byl ale radši, kdyby byl celý červený. A se žlutými oblouky.“

Aha, takže pokud se nepletu, vyjádřil můj syn právě přání bydlet v pobočce McDonalda.

Je mi to jedno. Tenhle dům jsme koupili kvůli dětem. V Bronxu jsme se tísnili v mrňavém bytě, a když se Ada vracela domů, začínali po ní v poslední době místní chlapi mlsně pokukovat. Teď žijeme v místě s úžasnými školami, děti mají na hraní prostorný dvůr a můžou se toulat po okolí bez obav, že je někdo přepadne. I když to zatím nedokážou ocenit, nic lepšího jsme pro ně nemohli udělat.

„Mami?“ Ada pošoupává pár nudlí vidličkou po talíři sem a tam a já si najednou uvědomím, že skoro nic nesnědla. „Zítra už musíme do školy?“

Tmavé obočí má stažené. Obě moje děti se velice podobají svému otci, a to do té míry, že vypadají jako jeho klony, zatímco já jako bych posloužila coby pouhý inkubátor k jejich zrození. Ada je krasavice s dlouhými uhlově černými vlasy a hnědýma očima, které jí zabírají snad půlku obličeje. Enzo říká, že je to celá jeho sestra Antonie. Právě prochází přerodem z dítěte v dospělého člověka a už brzy z ní bude žena, za kterou se nejeden chlap ohlídne. Až ten okamžik nastane, bude mít nejspíš za zády permanentní stín v podobě Enza s baseballovou pálkou v ruce. Nepřiznal by to, ale je vůči ní silně ochranitelský.

„Cítíš se na novou školu?“ zeptám se.

„Ano,“ řekne, i když zavrtěním hlavy svá slova okamžitě popře.

„Právě skončily jarní prázdniny,“ upozorním ji. „Takže se všichni týden neviděli. Nejspíš už si ani nepamatují, jak ostatní spolužáci vypadají.“

Adu to zjevně ani v nejmenším nepobavilo, zato Nico se zahihňá.

„Můžu tě zítra odvézt dodávkou,“ nabídne se Enzo.

Oči se jí rozzáří, protože tátovou dodávkou jezdí moc ráda. „Můžu sedět vepředu?“

Enzo se s tázavě pozdviženým obočím obrátí na mě. Hrozně rád děti rozmazluje, oceňuju na něm ale, že mě pokaždé žádá o svolení.

„Víš, zlatíčko,“ řeknu, „na přední sedadlo jsi ještě nedorostla. Už to ale nebude trvat dlouho.“

„Já chci jet zítra autobusem!“ přihlásí se o slovo Nico. Loni jsme bydleli jen kousek od základní školy, takže nemělo cenu, aby se tam děti vozily. Proto teď povýšil „jízdu autobusem“ na zážitek srovnatelný s návštěvou továrny na čokoládu plné Umpa-lumpů. Nejspíš tu představu nemůže vůbec dostat z hlavy. „Prosím, mami!“

„Jasně,“ souhlasím. „A, Ado, jestli chceš jet s tátou…“

„Ne,“ prohlásí pevně, „pojedu autobusem s Nicem.“

O mé dceři se dá říct ledacos, ale když přijde na jejího mladšího brášku, projevuje neuvěřitelnou starostlivost. Slyšela jsem, že malé děti občas hrozně žárlí, když se v domácnosti objeví novorozeně, ovšem Ada si Nica okamžitě zamilovala. Zahodila všechny panenky a začala namísto nich pečovat o něj. Mám pár naprosto kouzelných fotek, na kterých Ada drží Nica na klíně a dává mu pít z kojenecké lahve.

„Taky…“ Nico si nabere do pusy další obří porci bílé rýže, z níž se jen zhruba osmdesáti procentům podaří proniknout přes rty. Zbytek se rozsype po jeho klíně a podlaze pod židlí. „Mohl bych si pořídit zvířátko, mami? Prosím!“

„Hm,“ zamumlám.

„Říkala jsi, že až budu starší a zodpovědnější, můžu mít zvířátko,“ připomene mi Nico.

No, starší už je. Ovšem co se té zodpovědnosti týče…

„Pejska?“ zeptá se Ada s nadějí v hlase.

„Napřed musíme oplotit dvůr, než začneme uvažovat o pořízení psa,“ řeknu. A navíc bych ráda nejprve trochu stabilizovala naši finanční situaci, než rozšíříme rodinu o dalšího člena.

„Tak co třeba želvu?“ navrhne Ada.

Otřesu se odporem. „Ne, hlavně ne želvu. Ty nesnáším.“

„Já nechci psa ani želvu,“ prohlásí Nico. „Chtěl bych kudlanku nábožnou.“

Málem se zadusím růžičkou brokolice. „Cože?“

„Ono je to vlastně hrozně fajn zvířátko,“ vloží se do hovoru Enzo. „Velice nenáročné na péči.“

Proboha, takže Enzo ví, že chce Nico přitáhnout do domu takovou hrůzu? „Ne. Žádnou kudlanku si pořizovat nebudeme.“

„Ale proč ne, mami?“ snaží se mě přesvědčit Nico. „Jsou suprový. Budu ji mít ve svém pokoji a tobě nemusí vůbec přijít na oči. Leda bys ji chtěla vidět.“

Nasadí na mě jeden ze svých odzbrojujících úsměvů. Momentálně má kouzelný kulatý obličej a mezeru mezi zuby. Už teď je na něm ale poznat, že za nějakých šest sedm let bude lámat dívčí srdce stejně jako jeho otec předtím, než jsme se dali dohromady.

„Je mi fuk, jestli mi přijde na oči, nebo ne,“ prohlásím. „Stejně budu vědět, že tu je.“

„Postaráme se, aby nemohla utéct,“ ujišťuje mě Enzo a nasadí vlastní verzi toho samého úsměvu. Sakra, proč musí být můj manžel tak hezký?

„Čím ji hodláte krmit?“ zeptám se.

„Mouchama,“ vysvětlí Nico.

„Ne.“ Zavrtím hlavou. „Ne. V žádném případě.“

„Neboj se,“ uklidňuje mě Nico. „Jsou to nelétavé mouchy.“

„Muchochodky,“ zažertuje Enzo.

„A nebude tě to nic stát,“ dodá Nico. „Budeme si ty mouchy sami pěstovat.“

„Ne. Ne, ne a ještě jednou ne.“

Enzo mi pod stolem stiskne koleno. „Millie, odhlásili jsme děti z jejich staré školy a donutili je přestěhovat se sem. Pokud chce Nico kudlanku…“

Blbost. Můj manžel chce tu kudlanku zrovna tak. Pro přesně takovéhle věci se dokáže nadchnout.

Obrátím se o pomoc k Adě, ta se ovšem plně soustředí na vytváření malých hromádek nudlí na talíři, ze kterých sestavuje svoje jméno. Obvykle si s jídlem nehraje, takže je jasné, že si na ní nervozita vybírá opravdu velkou daň.

„Pokud bych s tím souhlasila,“ nadhodím, „kde se taková kudlanka nábožná vůbec pořizuje?“

Enzo a Nico si plácnou, což bych považovala za roztomilé, kdybych se tak neděsila té hmyzí příšery, kterou se chystají přitáhnout do domu.

„Můžeme koupit kudlančí vajíčka,“ vysvětluje Nico. Bože, jak dlouho už o tomhle diskutují? Vypadá to, že mají velice důkladně promyšlený plán. „Až se vylíhnou, budou jich stovky.“

„Stovky…“

„Ale neboj se,“ zasáhne rychle Enzo. „Navzájem se požerou, takže nakonec zbude jedna nebo dvě.“

„A pak je můžeme pokřtít,“ doplní Nico. „Souhlasíš, mami?“

V duchu si představím zděšení Suzette Lowellové, pokud by zjistila, že v její dokonalé ulici se vyskytuje kudlanka nábožná a kolonie nelétavých much. Ta představa je na celé téhle situaci to jediné zábavné. No tak dobře, asi jim to dovolím. Ale přísahám bohu, pokud se mi po mém nádherném novém domově rozlezou mouchy, Nico se odstěhuje pryč.

ČTYŘI

Jestli vybalím ještě jednu krabici, tak se namouduši pozvracím.

Dneska mi jich rukama prošlo už zhruba pět miliard. A to je velice střízlivý odhad. Teď právě stojím v koupelně, hledím na kartonovou krabici, na kterou jsem permanentním fixem napsala „KOUPELNA“, a marně v sobě hledám sílu ji otevřít. I když jsou uvnitř naprosto nezbytné hygienické potřeby. Třeba bych si dneska mohla vyčistit zuby prstem.

Za dveřmi uslyším sílící zvuk kroků a vzápětí nakoukne do koupelny Enzo. Usměje se, když mě uvidí stát nad tou krabicí.

„Co tu děláš?“ zeptá se.

Poklesnou mi ramena. „Vybaluju.“

„Vybalovala jsi celý večer,“ namítne. „To už stačí. Zbytek doděláme zítra.“

„Tyhle věci ale potřebujeme. Jsou to šampony a zubní kartáčky.“

Enzo v první chvíli vypadá, že mi to bude rozmlouvat, nakonec ale změní názor. Sáhne do kapsy obnošených modrých džín a vytáhne kapesní nůž, který u sebe neustále nosí. Otec mu ho daroval, když byl ještě kluk. Jsou na něm vyryté jeho iniciály: EA. Nůž je téměř čtyřicet let starý, ale pořád ostrý jako břitva, takže bez problémů prořízne lepicí pásku, která drží krabici s našimi hygienickými potřebami pohromadě.

Společně se pustíme do vybalování. Když jsem tohohle chlapa, ze kterého se mi od prvního okamžiku podlamovala kolena, spatřila poprvé, rozhodně jsem si nepředstavovala, že někdy v budoucnu budeme stát spolu v koupelně a probírat se kostkami mýdla a ulepenými lahvičkami šamponů. Enzo ale najel do kolejí domáckého života až překvapivě ochotně.

Žili jsme spolu ani ne rok, když se mi navzdory poctivému užívání antikoncepce nedostavily měsíčky. Bála jsem se mu to říct, ale když došlo na věc, skákal nadšením do stropu. Teď budeme opravdová rodina! prohlásil. Jeho rodiče i sestra byli po smrti a mně nikdy nedošlo, jak je pro něj důležité založit vlastní rodinu. Měsíc nato jsme se vzali.

A tak teď, po více než deseti letech, vedu obyčejný předměstský život, o jakém se mi nikdy ani nesnilo. Nejen s Enzem – s nikým. Spoustě lidí to jistě připadá nudné, ale já tenhle život miluju. Jediné, po čem jsem kdy toužila, byla normální, klidná existence. Jen mi trvalo o něco déle než většině ostatních jí dosáhnout.

Enzo vyndá svoje žiletky a krabice je konečně prázdná. Máme hotovo. No dobře, po domě se ještě válí dalších pět miliard krabic, ale právě jsme se jedné zbavili, tudíž to dělá pět miliard minus jedna. Předpokládám, že s vybalováním skončíme někdy během následujících tří až čtyř dekád.

„A je to,“ prohlásí Enzo. „Pro dnešek máme padla.“

„Jo,“ přitakám.

Ohlédne se přes rameno po široké posteli s čerstvě nataženým prostěradlem a pak se s úsměvem ve tváři obrátí zpátky ke mně.

„Copak?“ popíchnu ho. „Chceš pokřtít postel?“

„Ne,“ prohlásí, „chci ji znesvětit.“

Rozesměju se, ovšem manžel můj smích záhy utne, když mě popadne do náručí a přenese přes práh do naší postele v naší krásné nové ložnici. Prolétne mi hlavou, jestli ho nemám upozornit, aby si dával pozor na záda. Jelikož ale ještě před chvílí zvedal krabice dvakrát tak těžké jako já (aspoň doufám), snad ví, co dělá. Zastaví se teprve až u postele a složí mě do peřin.

Pak si strhne triko, položí se na mě a začne mě líbat na krk. I když bych se tomu moc ráda poddala, můj zrak přitáhne dvojité panoramatické okno hned vedle našeho lůžka. Proč jsme si nepořídili žaluzie? Co za idiota se nastěhuje do domu, aniž by zajistil, že se dají okna zastřít?

Ze své pozice na posteli mám skvělý výhled na dům přes cestu. Okna jsou ponořená do tmy, přesto v jednom pokoji nahoře zachytím jakýsi pohyb. Nebo mám aspoň ten dojem.

Enzo si všimne, že jsem ztuhla, a odtáhne se. „Děje se něco?“

„To ta okna,“ zamumlám. „Je přes ně všechno vidět.“

Zvedne hlavu a zadívá se na protější dům, Locust Street číslo popisné třináct. „Mají tam zhasnuto. Už spí.“

Když vykouknu z okna tentokrát, skutečně u sousedů žádné známky pohybu nezaregistruju. Předtím jsem je ale určitě viděla. Před nepatrnou chviličkou. Jsem si tím jistá. „Podle mě nespí.“

Mrkne na mě. „Tak že bychom pro ně sehráli představení?“

Přísně se na něj zadívám.

„No dobře,“ zabručí. „Co kdybychom zhasli?“

„Fajn.“

Enzo ze mě sklouzne, dojde k vypínači a pokoj se ponoří do tmy.

Vrtím se na prostěradle, neschopná odtrhnout zrak od nezastřeného okna. „Nepřemýšlel jsi někdy, proč jsme tenhle dům získali tak lacino?“

„Lacino?!“ vyprskne Enzo. „Jenom záloha vycucla všecky naše úspory! A hypotéka je –“

„I tak jsme ho ale dostali pod požadovanou cenou,“ upozorním. „Nikdo nejde při prodeji pod požadovanou cenu.“

„Dům potřebuje opravy.“

„To ty ostatní taky.“ Zapřu se na posteli na loktech. „A stejně jsme nevyhráli aukci ani u jednoho.“

Enzo se zatváří podrážděně. „Získali jsme dům tvých snů, a ty s ním máš zas nějaký problém? Usmálo se na nás štěstí! Proč je pro tebe tak těžké tomu uvěřit?“

Protože, řekněme si to na rovinu – mně štěstí nepřeje už ze zásady.

„Millie…“ Enzo nasadí ten svůj chraplák, protože dobře ví, že mu nedokážu odolat. „Pojďme si užít naši první noc ve vysněném domě. Co ty na to?“

Vklouzne do postele vedle mě a já jsem v tu chvíli vůči jeho šarmu naprosto bezmocná. Jen ještě stihnu naposledy vrhnout pohled k oknu, a i když je to takový kus cesty, až přes silnici, přísahám, že jsem tam rozeznala pár očí upřených na mé tělo.

Někdo nás pozoruje.

PĚT

Dneska děti nastupují do nové školy.

Ada si oblékla šaty, které jsem jí pro první školní den vybrala. Jsou bez rukávů a světle růžové, a kdyby je měl na sobě můj syn, nejspíš by byly celé špinavé a umaštěné dřív, než by vůbec vyšel z domu. Dcera je ale zbožňuje a nepochybuju, že je dokáže zachovat v původním stavu. V případě Nica mi ke štěstí naprosto stačí, když se mu podaří vyštrachat něco čistého a bez děr.

Bylo mi řečeno, že školní autobus zastavuje na Locust Street před číslem třináct. Vyhnala jsem děti ze dveří a vyrazili jsme kolem Suzettiny dvanáctky až k domu sousedů, kteří na nás podle mého přesvědčení od včerejška neustále zírají skrz naše okna bez žaluzií. Na autobusové zastávce už čeká žena s dítětem, ale nevypadají vůbec tak, jak jsem si je představovala.

Předně je sousedka starší, než jsem čekala. Mezi rodiči spolužáků mých dětí rozhodně nejsem nejmladší matka, ovšem tahle žena je odhadem dost stará, aby byla mojí matkou. Je hubená jako lunt, má nepoddajné šedivé vlasy a tenké prsty, které tak trochu připomínají pařáty. A ačkoli mi Suzette tvrdila, že sousedčin syn je v Nicově věku, malý chlapec po jejím boku se zdá být minimálně o dva roky mladší. Je stejně vychrtlý jako jeho matka a navzdory tomu, že je teplý jarní den, má na sobě tlustý vlněný svetr s rolákem, už od pohledu hrozně kousavý a nepohodlný.

Pochopitelně to nemusí být jeho matka. Třeba se jedná o chlapcovu babičku. Její věk by tomu rozhodně odpovídal. Vyptávat se na to ale nebudu. Nejsem Suzette. Je to jedna z otázek, které člověku, s nímž se vidíte poprvé, zkrátka nepoložíte, podobně jako: „Jste těhotná?“ (Pitomá plandavá halenka.)

Jak se k nim blížíme, žena na mě zamžourá skrz brýle s rohovinovými obroučkami. Mé pozornosti nemohl dost dobře uniknout stříbrný řetízek připevněný k brýlím. Něco takového si odjakživa spojuju se starými lidmi, i když Adini kamarádi v Bronxu je taky nosili, takže je to třeba zase in.

„Dobrý den!“ pozdravím zvesela, odhodlaná se s tou ženou spřátelit. Koneckonců bych si v Long Islandu ráda našla nějaké kamarády. Jejda, vlastně na Long Islandu.

Žena nasadí strojený úsměv, který připomíná spíš grimasu. „Dobrý den,“ odpoví snad tím nejbezvýraznějším tónem, co jsem kdy slyšela.

„Já jsem Millie,“ představím se.

Upře na mě prázdný pohled svých očí. V podobné situaci většina lidí prozradí své jméno, k ní však tato informace zjevně nedoputovala.

„A tohle jsou Nico a Ada,“ dodám.

Položí ruku na rameno malého kluka a konečně řekne: „Tohle je Spencer. A já jsem Janice.“

Chlapec se náhle otočí a já spatřím háček připevněný na spodní části batohu, od něhož se táhne nějaký řemínek či co, který drží ta žena v ruce. Můj bože – vždyť to je vodítko. To nebožátko je na vodítku!

„Ráda vás poznávám,“ řeknu. Nebo bych měla prohodit hezký pejsek? „Je pravda, že Spencer chodí… do třetí třídy?“

Už když ta slova pronáším, připadá mi to jako holý nesmysl. Ten kluk je skoro o hlavu menší než Nico, který má na svůj věk průměrnou výšku. Jenže Spencer přikývne. „Ano,“ potvrdí.

„Super!“ Nicovi se rozzáří oči. „Já mám jako učitelku paní Clearyovou. A co ty?“

„Koho máš ty,“ opraví ho Janice.

Nico k ní zvedne hlavu a zamrká tmavě hnědýma očima. „Říkal jsem, že mám paní Clearyovou,“ pronese pomalu, jako by ji považoval za hloupou. Musím potlačit smích.

Než stihne Janice objasnit, že se jen pokoušela přimět ho, aby hovořil správně a v celých větách, vyhrkne Spencer: „Já taky! Já mám taky paní Clearyovou!“

Chlapci si začnou vzrušeně povídat, což mi udělá ohromnou radost. Nico je velice společenský, dokáže se skamarádit i s těmi nejostýchavějšími dětmi. Závidím mu tuhle schopnost.

Spiklenecky se na Janice usměju. „Vypadá to, že si Nico právě našel prvního kamaráda.“

„Ano,“ odvětí Janice s o poznání menším nadšením.

„Třeba bychom se někdy mohly domluvit, že si spolu budou hrát?“

„Možná.“ Zamračí se a vrásky křižující její obličej se ještě prohloubí. „Je váš syn řádně očkovaný?“

Všechny veřejné školy vyžadují u dětí kompletní proočkovanost, což ona jistě ví. Ale dobře – proč bych jí nedopřála tu radost. „Ano.“

„Dostal i vakcínu proti chřipce?“

Sice ani není chřipková sezona, ale co už. „Ano.“

„Člověk není nikdy dost opatrný, víte,“ vysvětluje. „Spencer má velice křehké zdraví.“

Připouštím, že s tou svou téměř průsvitnou pletí a drobnou postavou, která se přímo utápí v obřím vlněném svetru, vypadá chlapec skutečně poněkud křehce. Když si teď ale povídá s Nicem, vrátila se mu do tváří kapka barvy.

„Bylo by fajn se trochu poznat, když jsme se sem čerstvě přistěhovali,“ prohodím. „Dneska jsme s manželem pozvaní na večeři k Suzette a Jonathanovi.“

„Aha.“ Její rty se znechuceně zkroutí. „Dávala bych si na vašem místě v blízkosti té ženské pozor.“ Významně se na mě zadívá. „A obzvláštní pozor bych si dávala na toho fešáka, za kterého jste provdaná.“

Nelíbí se mi, co se tím snaží naznačit. Jistě, Suzette je velice atraktivní, a ano, s tím flirtováním to poněkud přeháněla. Svému manželovi ale věřím – určitě by mě nepodvedl se sousedkou odvedle. Taky nejsem moc nadšená z toho, že se Janice cítí povolaná náš vztah komentovat.

„Suzette mi připadá… milá,“ řeknu zdvořile, ačkoli si nejsem jistá, jestli tomu skutečně sama věřím.

„To tedy není.“

Nevím, co na to říct, v tu chvíli ale naštěstí dorazí školní autobus a Janice pustí své dítě z vodítka. (Stejně mu nepochybně nechala do mozku implantovat mikročip s GPS nebo tak něco.) Nico moje poněkud slzavé loučení skoro ani nevezme na vědomí, protože jeho pozornost se plně upírá na nového kamaráda. Dovolí mi, abych mu vtiskla polibek na čelo, a má tolik slušnosti, že si ho neotře, dokud nezdolá schůdky do autobusu. Ada mě naopak vroucně obejme a tiskne se ke mně tak dlouho, až zalituju, že jsem ji neodvezla až ke škole.

„Najdeš si tam spoustu kamarádů,“ pošeptám jí do ucha. „Jen buď sama sebou.“

Ada po mně střelí značně skeptickým pohledem. Fuj, ani se mi nechce věřit, že jsem to vážně vypustila z úst. Říct někomu, aby byl sám sebou, je ta nejhorší rada vůbec. Vždycky jsem z hloubi duše nesnášela, když mi to lidi říkali. Bohužel žádné lepší moudro pro ni v zásobě nemám. Kdyby ano, měla bych sama víc kamarádů.

Kéž by tu byl Enzo. Věděl by přesně, co říct, aby jí vyčaroval úsměv na tváři. Jenže má nějakou zahradnickou zakázku, za kterou musel odjet brzy ráno, takže to zůstalo jen na mně.

„Odpoledne na vás budu čekat doma!“ zavolám za nimi. Na dnešek jsem si domluvila zkrácenou směnu, aby mě tu děti po návratu ze školy našly, v budoucnu ovšem nejspíš budou doma o třicet minut až hodinu dřív než já.

Dveře se s bouchnutím zavřou, autobus se rozjede a odváží mé dvě děti pryč. Pocítím osten úzkosti jako pokaždé, když se od nich musím odloučit. Přejde to někdy? Všechno bylo o tolik jednodušší, dokud rostly v mém břiše. Tedy až na tu životu nebezpečnou preeklampsii, která mě postihla ve třetím trimestru s Nicem a která mě přiměla k rozhodnutí nechat si podvázat vejcovody.

Teprve když autobus zmizí za zatáčkou, všimnu si, že na mě Janice hledí se zděšeným výrazem v obličeji.

„Něco se děje?“ zeptám se co nejzdvořileji.

„Snad po nich nechcete, aby se domů vrátili úplně sami, Millie?“

„No, chci.“ Ukážu na dům, který je od zastávky, co by kamenem dohodil. „Bydlíme hned tady.“

„A co má být?“ odpálkuje mě. „My bydlíme támhle.“ Ukáže na dům, který stojí doslova hned za tím naším. „A nikdy mě neuvidíte, že bych nechala Spencera samotného třeba jen na vteřinu. Když se na vaše dítě zaměří nějaký predátor, může ho unést, než se nadějete.“

A luskne mi prsty před obličejem, aby demonstrovala bezprostřednost té hrozby.

„V tomhle městečku je naprosto bezpečno,“ namítnu nesměle. Nechce se mi té ženské na rovinu vyklopit, že považuju za absurdní vláčet malého školáka na vodítku.

„Je to jen falešný pocit bezpečí,“ ušklíbne se. „Víte, že před třemi lety zmizel přímo na ulici osmiletý kluk?“

„Tady?“

„Ne, v jednom nedalekém městě.“

„Kde?“

„Jak jsem říkala, v jednom nedalekém městě.“ Významně se na mě zadívá. „Jeho matka z něho jenom na chviličku spustila oči, a někdo ho unesl. Zmizel beze stopy.“

„Vážně?“

„Ano. Podnikali všechno možné, aby ho našli. Zapojili policii, FBI, CIA, Národní gardu i jasnovidce. Ani jasnovidci se ho nepodařilo najít, Millie.“

Neznám podrobnosti toho údajného únosu, ve zprávách jsem o něm ale rozhodně nic neslyšela. A navíc se to nestalo ani přímo tady. To Janicino „nedaleké město“ mohlo docela dobře ležet kdesi v Kalifornii. Nejsem si jistá, jestli by něčemu pomohlo, kdybych se s ní podělila o statistický údaj, že téměř veškeré únosy dětí mají na svědomí rodinní příslušníci. Janice už zjevně dospěla k jednoznačnému rozhodnutí. Spencer zůstane na vodítku nejspíš až do třicítky.

„No, časem by stejně museli začít chodit domů sami,“ řeknu. „S manželem oba pracujeme a nemůžeme je každý den vyzvedávat.“

Užasle se na mě zadívá. „Vy pracujete?“

„Ehm, ano.“

Významně mlaskne jazykem o patro. „Když můj manžel zemřel, zanechal mi dost peněz, abych už nikdy do práce nemusela.“

„Ach tak, to je hezké.“

„Je velice smutné,“ pokračuje, „že vaše děti nemají mámu doma. Nikdy nepoznají lásku v míře, jakou si zaslouží, když tam pro ně není pořád.“

V úžasu otevřu pusu dokořán. „Moje děti vědí, že je miluju.“

„Ale jen pomyslete na to, o co všechno přicházíte!“ vykřikne. „Vám to není líto?“

Na jazyk už se mi derou slova: „Aspoň svýho kluka netahám na vodítku jako někdo,“ jakýmsi zázrakem se mi ale podaří udržet pusu na zámek. Moje děti vědí, že je miluju. A taky miluju svoji práci a pomáhám lidem v nemocnici. Ale i kdyby to tak nebylo, dokud Enzo znovu nerozjede svoje podnikání tady v okolí, budeme potřebovat každý halíř z obou našich platů.

„Děláme, co můžeme,“ vypravím ze sebe nakonec.

„No, jsem si jistá, že v té troše času, co s nimi trávíte, opravdu děláte, co je ve vašich silách.“

Z jakéhosi důvodu nevěřím, že by se z nás s Janice staly kamarádky na život a na smrt. Byla jsem tak nadšená z toho, že se sem stěhujeme, ale teď se mi začíná vtírat pocit, že jsme si vybrali tu nejméně přátelskou ulici ve městě. Jedna sousedka mi vyjíždí po manželovi a druhá odsuzuje má rodičovská rozhodnutí.

Znovu mě napadne, jestli přestěhovat se sem nebyla jedna velká chyba.

ŠEST

První školní den dopadl úspěšně.

Sotva mé ratolesti vystoupí z autobusu, už mě zasypávají historkami. Nico se stihl skamarádit se všemi dětmi ze třetí třídy a během oběda si připsal body za to, jak skvěle umí vystřikovat mléko nosem. (Toto umění zdokonaloval celé měsíce.) Ada není tak nadšená jako její bratr, ale ujistila mě, že i ona si našla pár nových přátel. Změnit školu uprostřed roku je těžké a já jsem na ně na oba nesmírně pyšná.

„Koncem týdne bude nábor do Malé ligy,“ hlásí mi Nico. „Kdy se vrátí táta domů? Slíbil, že se mnou bude trénovat baseball.“

Kouknu se na hodinky. Suzette říkala, abychom se k nim dostavili na šestou, což je ani ne za hodinu. Jak znám Enza, bude to zase stíhat na poslední chvíli. „Brzo. Doufám.“

„Kdy?“ naléhá.

„Brzo.“ Nezdá se, že by ho má odpověď uspokojila, a tak dodám: „Mám skvělý nápad. Co kdyby sis šel zatím házet míčem na dvůr sám?“

Rozzáří se mu oči. „Ten zadní dvůr je super, mami.“

Sdílím jeho názor.

Nico jde tedy trénovat na dvůr za domem, což je luxus, který jsme ve městě neměli. Já zatím zamířím nahoru do ložnice, abych pomocí další vrstvy korektoru zakryla kruhy pod očima, které odtamtud v posledních dnech snad vůbec nemizí. Začnu si nanášet řasenku, jenže mi kapka skončí v oku, a tak to musím smýt všechno, protože příšerně slzím. Pak si ústa nalíčím něčím, čemu se říká nude rtěnka, což má být rtěnka působící dojmem, že jste žádnou nepoužili. Nejde mi na rozum, proč si lidi vůbec něco takového kupujou, i když lepší otázka by byla, proč jsem si ji sakra koupila já?

Patnáct minut. No paráda!

Table of Contents

Poznámka autorky

Prolog

I. ČÁST

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

II. ČÁST

III. ČÁST

IV. ČÁST

Pomocnice se vdává