Dinosauři v ulicích

Antologie současné americké poezie

Sestavil Jan Zikmund

Odeon

Copyright © Francesca Bell, Reginald Dwayne Betts,
Tiana Clark, Carolyn Forché, Dana Gioia, Paul Hostovsky,
Marie Howe, Ilya Kaminsky, Ada Limón, Kay Ryan,
Diane Seuss, Danez Smith, A. E. Stallings, Franz Wright, 2025

Selection & Preface © Jan Zikmund, 2025

Translation © Milan Děžinský, Thea Radka Harris,
Ondřej Macl, Jitka Bret Srbová, Martin Světlík,
Denisa Šebestová, Yveta Tausingerová Shanfeldová,
Daniela Theinová, Matouš Turek, Jan Zikmund, 2025

ISBN 978-80-207-2305-5

Od skleníku k dinosaurům.
Cesta k nové antologii americké poezie

I.

Myšlenka uspořádat antologii současné americké poezie se zrodila 3. května 2023. Datum si pamatuji přesně, protože v ten den zemřel Josef Jařab, významný amerikanista a první polistopadový rektor Univerzity Palackého v Olomouci. Když jsem tehdy pročítal jeho bibliografii, připomněl jsem si knihu Dítě na skleníku (1989), výbor moderní americké poezie, který Jařab připravil spolu s Jaroslavem Kořánem. Tato bezmála čtyřsetstránková kniha představila českému publiku čtrnáct básníků a básnířek, včetně věhlasných jmen jako John Ashbery, Frank O’Hara a James Wright. Básně doprovázely černobílé snímky Roberta Franka, proslulého švýcarsko-amerického fotografa. Antologii mělo publikovat nakladatelství Jazzová sekce, ale vydání na poslední chvíli zhatila Státní bezpečnost. Naštěstí vzápětí vypukla revoluce a po ní projekt oživilo nakladatelství Odeon. Kniha nakonec vyšla v roce 1990 (s vročením 1989) v nákladu 18 000 výtisků.

Od zdařilého počinu dvojice Jařab a Kořán letos uplynulo už pětatřicet let. V mezidobí žádná další antologie s podobným záběrem nevyšla a nepoměr mezi počtem knižně vydaných překladů soudobé americké prózy a poezie je dnes žalostný. Zatímco jsou česká knihkupectví zásobována stále novými romány z anglofonního světa, povědomí o zámořské básnické scéně jako by se vytratilo. Přitom hlad po americké poezii v tuzemsku neustal: v českém prostředí dodnes rezonují beatnici Lawrence Ferlinghetti, Allen Ginsberg a Gary Snyder nebo uhrančivé verše Sylvie Plath. V populární facebookové skupině „Poezie pro každý den“, která už má přes 80 000 členů, se lidé s oblibou vracejí ke starším překladům slavných amerických básní. A táhnou i nové převody klasických básnických děl: když v lednu 2023 křtil Petr Onufer svůj překlad Pusté země T. S. Eliota, početné obecenstvo se ani nevešlo do sálu.

To vše mi běželo hlavou, když jsem s odkazem na dílo Josefa Jařaba oslovil nakladatelství Odeon s otázkou, zda už nenazrál čas na novou americkou antologii, přinášející ukázky z tvorby výrazných amerických básníků současnosti. Mnoho nadějí jsem si nedělal. Znaje odmítavý postoj většiny českých nakladatelství k vydávání překladové poezie (zvlášť jde-li o současné autory), nečekal jsem víc než zdvořilé odmítnutí. Blesková odpověď šéfredaktora Odeonu Jindřicha Jůzla však sršela nadšením, které neopadlo ani během následné osobní schůzky. A tak se zčistajasna otevřela cesta k novému výboru. Cesta nesnadná, neboť se okamžitě vynořily otázky: Jak jej pojmout? Na koho se zaměřit? Kolik básníků a básnířek zařadit?

V roce 2016 odvysílal Český rozhlas pětidílný pořad o českých antologiích americké poezie. Seriál nachystal sám Josef Jařab a připomněl nám tradici překládání americké poezie v českém literárním prostředí. Na jejím zrodu se na sklonku 19. století podílel Jaroslav Vrchlický se svými překlady Walta Whitmana, v roce 1929 pak v Odeonu vyšel vlivný sborník Američtí básníci Arnošta Vaněčka. Po druhé světové válce převzal štafetu překladatel a básník Jan Zábrana, jenž se editorsky a překladatelsky podepsal hned pod tři výbory: Pátá roční doba (1959), Obeznámeni s nocí (1967, spolu se Stanislavem Marešem) a Horoskop orloje (1987), který po Zábranově smrti v roce 1984 k vydání dovedl Antonín Přidal. A když brzy nato dorazil na pulty knihkupectví i výbor Dítě na skleníku, čeští čtenáři si mohli výskat: na mapě americké poezie tehdy výrazně ubylo bílých míst.

Vědomí tak nesamozřejmě pestré tradice je pro editora při přípravě nové antologie důležité – dává mu pocit, že není ani průkopníkem, ale ani posledním mohykánem. Věděl jsem, že Dinosauři v ulicích mají nač navazovat. Věděl jsem také, že jednou vyjdou další sborníky, které můj výběr doplní, nebo se vůči němu vymezí. I proto jsem necítil potřebu čtenáře přehltit. Nepokoušel jsem se sestavit suchý slovník americké poezie, který by obsáhl padesátku autorů, ale žádný by v knize nemohl mít víc než dvě nebo tři básně. Šlo by o editorsky méně riskantní podnik (nemusel bych být tak selektivní), jenže čtenář by na základě velmi krátkých ukázek těžko mohl vstřebat a pochopit poetiku jednotlivých básníků. Rozhodl jsem se tedy zařadit jen vzorek soudobé americké poezie – čtrnáct básníků a básnířek –, ale představit je o něco důkladněji. I mne, stejně jako editory Horoskopu orloje a Dítěte na skleníku, nakonec zvábilo magické číslo čtrnáct: umožnilo zahrnout reprezentativní množství autorů, ale zároveň dát v knize každému více prostoru a překladatelské péče.

Tato antologie se od všech výše zmíněných liší v jedné zásadní věci: texty pro ni nepřeložil jeden či dva lidé, ale zapojil se větší počet, celkem deset překladatelů a překladatelek. Smyslem bylo rozložit váhu překladatelského břemene, přičemž každý ze zapojených se mohl plně soustředit jen na několik básní. Ovšem svou roli sehrál i další faktor. Při četbě antologií překladové poezie, jež jsou dílem jednoho či dvou překladatelů, mívám někdy dojem jednotvárnosti – třebaže jsou básně do češtiny solidně převedené, jako by jednotlivé básnické hlasy v knize poněkud splývaly a zněly až příliš podobně. Není to překvapivé zjištění. Podobně jako se řada herců nejpřirozeněji cítí pouze v určitých typech rolí, ani sebenadanější překladatel poezie se patřičně nenaladí na každou poetiku. I proto se různých básnických stylů v tomto výboru ujali různí překladatelé.

Přínos překladatelů, mezi něž patří zástupci české básnické obce či anglisté a anglistky, se projevil už během fáze výběru autorů. Například Marii Howe jsem objevil díky básni „Jednoho dne“, kterou v překladu Milana Děžinského otiskl literární časopis Souvislosti. Za přítomností básnířky Ady Limón v antologii stojí zase počáteční upozornění They Radky Harris. Díky zapojení Martina Světlíka, jenž se dlouhodobě věnuje překladu vázaného verše, jsem se nemusel zdráhat zařadit ani vícero textů rýmovaných, především od formálně precizní básnířky A. E. Stallings.

Ovšem vybrat a přeložit básně nestačí. Jeden z hlavních důvodů, proč u nás žádná antologie tak dlouho nevyšla, je praktický: získat svolení k vydání překladů tolika autorů je složité a potenciálně i nákladné. Přední americké básníky vydávají buď renomovaná nezávislá nakladatelství, nebo obrovské nakladatelské domy – mezinárodní korporace se stovkami zaměstnanců. Jen získat kontakt na redaktory a administrativní pracovníky sedící v manhattanských mrakodrapech je oříškem. Při přípravách této knihy nám pomohly četné kontakty na americké literární scéně a také mé dřívější zaměstnání v Českém literárním centru, v rámci něhož jsem byl s řadou nakladatelství ve styku. Uvědomil jsem si, že nic neprověří odhodlání zařadit daného básníka do knihy víc než několikaměsíční korespondence s jeho nakladatelskými agenty. Nakladatelstvím patří dík, že svolení poskytla bezplatně – a výběr autorů v knize tak může být dostatečně pestrý s ohledem na věk, původ a básnický styl.

II.

Antologie Dinosauři v ulicích přináší 92 básní výrazných tvůrců hned tří generací americké poezie. Časová osa vydání zahrnutých textů sahá od osmdesátých let do současnosti: přibližně 20 % básní vyšlo ve Spojených státech v osmdesátých či devadesátých letech, asi 60 % pochází z prvních dvou desetiletí 21. století a zbylá pětina antologie se skládá z básní, jejichž anglické originály byly knižně či časopisecky publikovány v posledních pěti letech, včetně několika textů z let 2024 a 2025. Smyslem výboru je nabídnout českému publiku nové hlasy z Ameriky – ukázky z tvorby básnířek a básníků, kteří se doposud nedočkali knižního vydání v češtině. Naprostá většina překladů proto vznikla přímo pro účely přítomné antologie.

Současná americká poezie představuje rozsáhlý a rozmanitý ekosystém, který každoročně vyprodukuje kolem 10 000 básnických sbírek. V tak masivním objemu knih je obtížné hledat podobnosti, jeden obecný rys mě však během přípravy výboru upoutal; je jím nápaditý přístup k básnickým formám a žánrům. Překvapivě velká část amerických básníků s formou – ať už jde o sonet, či třeba sestinu – tvůrčím způsobem pracuje, místy ji i přetváří. Může jít o dědictví 20. století, kdy se v americké poezii básnický tvar stal předmětem bouřlivých debat. Mezi příznivci vázaného a volného verše panovalo pnutí, které se někdy projevovalo i v rámci básnického díla téhož autora – vzpomeňme Roberta Lowella, Sylvii Plath či Jamese Wrighta, jejichž pozdější tvorba se markantně liší od formálně uhlazených debutů. Ačkoli v poezii Spojených států nyní dominuje volný verš, tradiční žánry a formy rozhodně nevymizely, a ukazuje se tak, že oba přístupy se nemusí nutně vylučovat.

V předmluvě k antologii Nejlepší americké básně 2018 (Best American Poetry 2018) si básník a literární kritik Dana Gioia povšiml současné „renesance sonetu“. Neměl ovšem na mysli jen metricky pravidelné, rýmované sonety, které s chutí píše A. E. Stallings. Sonet se dá vnímat i volněji, jako „věrný společník“, jenž básníkovi pomáhá uchovat si „lyrickou intenzitu a upřímnost“. Tímto způsobem definovala výhody sonetové formy Diane Seuss, když popisovala zrod básnické knihy frank:sonety (frank:sonnets, 2021), za niž roku 2022 získala Pulitzerovu cenu za poezii. Porota ceny se tehdy shodla, že jde o „virtuózní sbírku, která inovativně rozšiřuje sonetovou formu, aby vystihla složitost současné Ameriky.“ Dinosauři v ulicích obsahují sonety obou zmíněných básnířek, Stallings i Seuss – na renesanci tohoto klasického básnického útvaru ovšem mají podíl rovněž autoři, kteří v antologii zastoupeni nejsou. Patří k nim například Terrance Hayes a jeho pozoruhodný básnický počin Americké sonety pro mého minulého a budoucího vraha (American Sonnets for My Past and Future Assassin, 2018). Hayes začal svérázně pojaté sonety psát v den, kdy si Američané poprvé zvolili za prezidenta Donalda Trumpa. Další významný afroamerický básník Jericho Brown zase před několika lety vytvořil novou formu „duplex“, která spojuje prvky blues, sonetu a gazelu.

Kromě sonetu autory nadále přitahují i básnické formy založené na opakování. Příkladem budiž báseň „Gazel“ od Reginalda Dwayna Bettse. Ten si v mládí odpykal osm let vězení za ozbrojenou loupež, a třebaže je dnes uznávaným spisovatelem i právníkem, ve své poezii se k vězeňské zkušenosti často vrací. Svou sbírku Zločinec: Básně (Felon: Poems, 2019) otevírá právě „Gazelem“ nazvaným podle středověké arabské básnické formy, v níž se neustále opakuje jedno klíčové slovo či sousloví. Tohoto mechanismu autor umně využívá, když zachycuje stigma, které bývalé vězně obvykle provází při pokusu o návrat do běžného života. Básnická forma vystihuje bezvýchodnost situace – každé ze čtrnácti dvojverší končí zmínkou o vězení, resp. o „base“, jako by zdi a mříže nemizely ani po propuštění na svobodu. Slovy Dana Chiassona z recenze pro časopis New Yorker: „[Bettsův] ‚Gazel‘, to je čtrnáct nových počátků, čtrnáct pokusů začít znovu, ale každý dopadne stejně tíživě. Po několika dvouverších si všimnete sisyfovského vzorce.“

Básně v této antologii mají podobu modlitby, zpovědi, elegie, dopisu, epigramu, ódy či ukolébavky. Konkrétně žalozpěv se objevuje hned několikrát, přičemž jeden z nich se za žalozpěv označit odmítá: báseň „není to elegie za Mikea Browna“. Napsal*a ji nebinární Danez Smith poté, co osmnáctiletého Michaela Browna v roce 2014 zastřelil policista. Brown nebyl jediný. Afroamerických mladíků zemřelo v posledních patnácti letech během policejních zásahů mnohem víc. Zmiňme ještě Laquana McDonalda, Jordana Edwardse či Tamira Rice, dvanáctiletého chlapce, jehož policie zastřelila, když si hrál s hračkou připomínající pistoli. Danez Smith prostřednictvím básně říká: žalozpěv má vystihovat osobitost zemřelého, ale obětí přibývá a jsou si navzájem tak podobné, že se psaní takových elegií stává pak už jen pouhou rutinou.

Přestože část antologie ukazuje temnější odstíny současné Ameriky, na stránkách této knihy se odehrávají nejen příběhy veřejné, ale i privátní. Otevírají se světy milostné, duchovní, literární. Pozornost se stáčí ke vztahu člověka k přírodě, nechybí básně o magické přitažlivosti krajiny, míst a měst. Mluví se o vině i naději, o ztrátě i touze, o stínu i světle. Objevují se nebezpečné vlny, ale i vysoké majáky. Výbor se snaží zprostředkovat rozmanitost a specifickou energii americké poezie, kterou si čeští čtenáři oblíbili. Od vydání Jařabovy a Kořánovy přelomové antologie uplynulo několik dekád. Žijeme v jiné době. Americké dítě v naší antologii, kterou svým obrazem na obálce doplnila výtvarnice Toy_Box, už nestojí na skleníku, nýbrž v autobuse, zatímco v okolních ulicích zuří nepokoje. Představivost a touhu objevovat svět ovšem naštěstí stále neztratilo.

Jan Zikmund, září 2025

Francesca Bell

Člověk má tělo – tento zdánlivě banální fakt, jenž někteří autoři ve své tvorbě neakcentují možná i ve starostlivé péči o duchovní rozměr básně, se ovšem může stát i východiskem silné a dramatické poezie, jak dokládají básně Kaliforňanky Francescy Bell (*1967). Dosud se objevovaly především v četných amerických literárních revue a teprve v poslední době vyvolávají pozornost také ve dvou knižních souborech Zářivá skvrna (Bright Stain, 2019) a Jaký to nepatrný zvuk (What Small Sound, 2023).

Medailon autorky napsal Petr Hruška. Básně přeložili Milan Děžinský („Oddech“, „Co vyvěrá a pálí“, „Kostelní zpěvačka“ ),
Daniela Theinová („Revize“, „Nechávám okno otevřené...“)
a Jan Zikmund („Jako přítel“, „Dopis muži, jenž řekl...“).