AMERICKÁ DÍVKA

Eoin Dempsey

AMERICKÁ DÍVKA

Přeložili Libuše & Luboš Trávníčkovi

THE AMERICAN GIRL

Copyright © 2023 by Eoin Dempsey

All rights reserved.

Czech edition published by arrangement with Montse Cortazar Literary Agency (www.montsecortazar.com).

Translation © Libuše & Luboš Trávníčkovi, 2025

ISBN 978-80-249-5609-1

Věnováno Julianu Mittmanovi

1

New York City, pátek 28. dubna 2006

Amy Sullivanová seděla v redakčním sále New York Times s prsty nachystanými nad klávesnicí a snažila se soustředit na Irák, a nikoli na svého šéfa Ryana Smithe, vedoucího zahraničního zpravodajství, se kterým už několik měsíců udržuje tajný vztah. Ryan stál v koutě a letmo pohlédl jejím směrem, ale ona nespouštěla oči z monitoru před sebou. Nemoci se Ryana dotknout, dokonce ani se na něj usmát, bylo těžké, jenže on ji mnohokrát ujistil, že tohle věčně nepotrvá. Jeho děti nebyly připravené na další ženu ve svém životě a redakční sály nechvalně prosluly šířením drbů. Zachovávat jejich tajemství jí zpočátku připadalo zábavné, nicméně touha pustit utajovaný vztah s ním na veřejnost začínala být čím dál nesnesitelnější. Musí kolem něj nebo jeho pracovny procházet každé ráno cestou ke svému stolu nebo kdykoli jde na oběd či na toaletu.

Pracovala tu teprve rok, když ji vzal s sebou do Iráku. Rozváděl se a ona měla právě za sebou rozchod. Ubytovali se společně v hotelu pro zahraniční novináře v zelené zóně v Bagdádu. Byl jejím mentorem a ona pod jeho vedením rozkvetla. Po několika týdnech začala psát čím dál víc svých vlastních zpráv a článků. Ryan dokonce mluvil o tom, že jí změní kontrakt, aby na své články v The Times mohla požadovat copyright a sestavit je do knihy pod svým jménem.

Mluvili o tom jednou v noci, když leželi ve vzájemném objetí v hotelu Baghdad, zatímco v dáli zaznívaly výstřely.

Cítila se tak šťastná a vděčná. Sbírka těch válečných příběhů by mohla odstartovat její kariéru.

„Tys na nich pracoval taky, Ryane,“ připomněla. „Proto ten společný podpis autorů.“

„Ano, ale bylo v tom tvoje srdce, Amy, a tvoje postřehy.“

Vrátili se do New Yorku s plánem, že svou lásku veřejně odhalí a ona vydá pod svým jménem to, co popsal jako „její neuvěřitelné dílo“. Jenže k ničemu z toho za téměř jedenáct měsíců od jejich návratu nedošlo. Poslední dobou se choval odtažitěji a zdálo se, že to z jeho strany byly jenom sliby. Ona pořád myslela na jeho hezký obličej a jiskrné oči. Neměla to lehké.

Snažila se soustředit na práci. Hlavu měla plnou vzpomínek na pobyt v Iráku, ale vytvářely v ní jen velký chaos. Rozhovory s důstojníky, vojáky a lidmi žebrajícími na ulici. Jízdy v dodávkách s přílbou na hlavě a se šesti vojáky a jejím kameramanem. Bombový útok na auto, jehož byla svědkem, a vzápětí mrtví na ulici – o stejných událostech psala pro The Times opakovaně – násilí, střelba, bomby a válka. Potřebovala jiný úhel pohledu.

Zhluboka se nadechla a dotkla se klávesnice laptopu. Třeba když začne psát o…

Jmenoval se Adnan, přicházel každý den na základnu a prodával vojákům plechovky s kolou nebo cukroví. Ráno vždycky dorazil s taškou plnou dobrot přehozenou přes rameno a se stejně sladkým úsměvem. Jeho velké hnědé oči tančily s každým proneseným slovem a po táboře si vykračoval, jako by mu všechno kolem patřilo. Pokaždé když procházel branou, chrlily se mu z úst nové přezdívky pro vojáky a stráže. Dokonce měl jednu i pro mě. Byla jsem „Julia“ po Julii Robertsové, filmové hvězdě, se kterou mě nikdo jiný nikdy nesrovnával a které jsem se vůbec nepodobala. Ovšem tato přezdívka mi zůstala díky tomu, že ji Adnan pronášel s šarmem a suverénností, jež z něj vyzařovaly jako naprostá samozřejmost. A kdykoli malý chlapec vykřikl to jméno přes zaprášené cvičiště, vždycky jsem mu s úsměvem odpovídala. V zemi, kde vojáci nacházeli jen málo přátel, se k nim jako přítel choval desetiletý kluk.

Když jsem se s ním poprvé setkala, měla jsem za sebou v Iráku pouhých pár týdnů a stejně jako všichni ostatní jsem si ho vmžiku oblíbila. Sálalo z něj obrovské osobní kouzlo a vitalita, které k němu lidi přitahovaly. Mluvil anglicky lépe než většina místních a já jsem se brzy dozvěděla, že před rokem ještě neznal ani slovo. Všechno se naučil díky rozhovorům se strážemi a jeho touha po učení se zdála nenasytná. Mezi žerty a potřásáním rukou se vyptával na Ameriku a jaké to tam je. Přemýšlel, proč jich tolik přichází do Iráku, když Spojené státy jsou tak úžasné, jak se zdá. Představa baseballu, pláží a všech těch jídel, o jakých mohl jen snít a která tam leží na policích supermarketů, málem přesahovala jeho chápání. V zemi, kde tolik z nás remcá kvůli nicotnostem, nás Adnan všechny učil cenit si, jak úžasné je to, co jsme dříve považovali za běžné.

O svátku 4. července ho někteří vojáci pozvali na piknik a s neskrývanou radostí sledovali, jak se s nimi láduje hamburgery a párky. Příští den se vrátil s čerstvými modřinami, ale stále s úsměvem. Otec ho seřezal, protože na základně porušil muslimské předpisy o konzumaci potravin, ale Adnan prohlásil, že ten zážitek za to stál. Myslím si, že občas bychom měli dostat nařezáno všichni.

V době, kdy jsem základnu opouštěla, trávil tam Adnan většinu času, učil se od stráží anglicky a pracoval s mechaniky na opravách vojenských terénních vozidel. Posledního dne svého pobytu v zemi jsem koupila celou jeho tašku s cukrovím a nápoji, aby mohl hrát s vojáky fotbal a měl zároveň zajištěno, že večer přinese rodině domů peníze. Na rozloučenou jsem se s ním objala a nepochybovala jsem, že o něm někdy znovu uslyším.

Zemřel dva týdny po mém odjezdu, zabil ho spolu s jeho sestrou a třiceti dalšími sebevražedný atentátník, který se odpálil na tržišti plném lidí v neděli dopoledne – v Adnanův jediný volný den. Nebesa pro něj plakala stejně jako vojáci, když v den jeho pohřbu spustil monzunový liják, a já jsem na něj od té doby mnohokrát myslela.

Lámu si hlavu, jaká ideologie v mysli toho sebevražedného atentátníka mohla mít cenu života někoho, kdo zářil tak jasně. Tato zásadní podstata malého chlapce mě neopouští. Kéž by jeho život nebyl jen lekcí pro ostatní a on ho mohl prožít podle svého. To je to nejmenší, co si zasluhoval.

Představa uchování Adnanovy památky mě utěšovala. Ten malý kluk se nikdy neměl stát lekcí pro ostatní. Nechtěl být nic jiného než kluk. Amy přemýšlela o jeho matce. Muži začínali války, ale ženy vše vracely do uspokojivého stavu.

Politici mohou být ti, kdo rozhodují o vyslání mužů a žen do války, ale nejsou těmi, kdo nejvíc trpí. Chtěla psát spíš o ceně politických rozhodnutí než o rádoby vládcích, kteří je učinili.

Pracovat tady nebylo to, o čem vždycky snila. Kdyby jí někdo před patnácti lety řekl, že skončí jako válečná zpravodajka, byla by se zděsila. Je zvláštní, jak se její ambice a touhy časem proměňovaly. Ve čtyřech letech nechtěla být ničím jiným než princeznou. V patnácti slavnou herečkou. Na vysoké se však odklonila směrem ke studentské novinařině a místnímu rozhlasu. Nyní, ve třiceti čtyřech letech, toužila po tom stát se jednou z nejslavnějších a nejdůvěryhodnějších zpravodajek, těch, ke kterým se veřejnost obrací, když je znechucená drby o celebritách a sportovními stránkami. Někým, kdo je jiný.

Amy klikla na odeslat.

Telefonát přišel deset minut poté, zrovna když si povídala se svou přítelkyní, washingtonskou zpravodajkou Sarou. Plánovaly, do kterého baru po práci zajdou. V redakčním sále stále vládl ruch, i když většina osazenstva se chystala k odchodu a zanechávala tu jen korektory a redaktora vydání, aby dokončili práci a předali vše do tisku.

Jejich rozhovor přerušilo tiché bzučení telefonu na Amyině psacím stole. Když ho Amy zvedla, Sara odešla.

Sotva uslyšela hlas na opačném konci, zářivý úsměv se jí z tváře vytratil. Nicole Frostová z personálního oddělení ji zvala do jedné zasedačky k „rychlému rozhovoru před víkendem“ a Amy kleslo srdce. Proč jí volají v pátek, na poslední chvíli? Telefonát z personálního v pátek touto dobou nikdy nic dobrého nevěštil.

Napadlo ji, že se vymluví na spoustu práce s článkem a uteče z redakce. Rozumnější část mozku ji napomenula, ať se uklidní. Tohle nejspíš nic nebude – jen nějaká technická záležitost.

„Hned jsem tam,“ odpověděla.

Několik hlubokých nádechů jí pomohlo se zklidnit. V životě ji nikdo nikdy z práce nevyhodil. Proč by se jí vedení zbavovalo právě teď? Její jméno se v novinách objevuje téměř denně. Ryan ji měl zpátky u sebe. Iracionální pocity, které se jí zmocňovaly, byly známkou stresu. Její smlouva se měla zanedlouho obnovovat. Kvůli tomu to možná je. Ale samozřejmě, pomyslela si, a nálada se jí zvedla. Jde o rozšíření budoucí smlouvy o copyright na její články pro knihu, přesně jak jí Ryan slíbil.

Když kolem něj procházela, zvedl oči. Měl na sobě šedý oblek od Givenchy, který stojí víc, než si většina redaktorů v juniorské pozici vydělá za čtvrt roku. Jeho bleděmodré oči se setkaly s jejíma.

„Běžím na personální. Myslím, že jde o tu moji knihu. Nevíš o tom něco?“

Zavrtěl hlavou, na nic bližšího se nezeptal a vrátil se k obrazovce. „Omlouvám se, Amy, ale jsem zavalenej prací.“

„Líbil se ti můj článek?“ zeptala se, i když neměla moc času.

„Ano, chvíli jsem na něm pracoval, přidal jsem pár věcných informací. Zítra to vyjde, s oběma našimi jmény, tvoje samozřejmě jako první.“

Články, pod nimiž byla dvojice jejich jmen, měla strašně ráda. Vzbuzovaly v ní pocit, že jsou manželé, kteří společně podepisují vánoční pohledy.

„Díky, Ryane. Po práci jdeme všichni ke Gallagherovi, Sara a celá parta.“

Očekávala, že se bude chtít připojit. On však jen dál listoval svými poznámkami.

Když vykročila, Ryan zvedl oči od papírů ve své ruce.

„Amy, jen jsem chtěl říct –“

„Musím na tu schůzku. Běžíš hned z práce?“

„Ne, budu tady.“

„Já se vrátím,“ prohodila s úsměvem.

Zamrkal na ni. „Dobrá.“

Do výtahu se namačkalo několik lidí a Amy si teprve uvnitř všimla, že jedou až dolů.

Vedle ní stál Mike Nugent, taky redaktor v juniorské pozici. Vrhl na ni úsměv maskovaný jako přátelský, ale takhle se na ni muži zubili od jejích třinácti let a Amy věděla, jaký záměr se za ním skrývá.

„Jdeš s náma?“ zeptal se. Měl nazrzlé vlasy a na obličeji tenkou vrstvu strniska, která mu pokrývala nezdravě vypadající pleť. Svým způsobem byl docela pohledný. Jednou večer se jí v baru svěřil, že pochází z jednoho města v Pensylvánii, o kterém předtím nikdy neslyšela. Chtěla si ho vyhledat na mapě, ale pořád na to zapomínala. Možná sbíral odvahu, aby ji někam pozval nebo aby se ji pokusil sbalit, jenže ona milovala Ryana a ten na ni čekal, aby si s ní promluvil, možná aby se omluvil, že se choval tak chladně.

„Je mi líto,“ odpověděla Amy. „Musím kvůli něčemu do personálního.“

„V pátek?“ podivil se a zdálo se, že ho to zarazilo.

Nevěděla, co říct dál, a tak se jí ulevilo, když výtah zastavil v přízemí. Zatímco ostatní vystupovali, ona zůstala vzadu, aby opět vyjela nahoru.

„Budeme u Gallaghera –“ stačil říct, než ho přerušily zavírající se dveře.

Samotná v kabině stiskla tlačítko sedmého patra a couvla zpátky, zatímco výtah stoupal prvním z pater, která musela vyjet. Sledovala čísla nade dveřmi a vydechla si, když se začaly otevírat. Vystoupila, sotva se posunuly natolik, aby se jimi protáhla.

Amy zamířila k zasedačce číslo sedm a spatřila Nicole Frostovou, která seděla u stolu a čekala na ni. Vedle ní spočívala nějaká neznámá žena, a když si Amy sedala, obě ji pozdravily podáním ruky. Tady o žádné obnovení smlouvy nejde. Tohle je konec.

„Představuju ti Jennifer Westovou,“ oznámila úvodem Nicole. „Jennifer je nová zástupkyně vedoucího zahraničního zpravodajství, začíná příští týden.“

Nicole přesunula sem a tam pár papírů a otevřela ústa, aby znovu promluvila. Amy ji předběhla. Ani ji nenapadne, aby jim to usnadňovala. „Jak se daří Ainsley?“

Nicole se trochu zakoktala. „Moc dobře. Už spinká celou noc.“

„Nebyla jsem loni touhle dobou na dárkové oslavě před porodem? To jsme si užily, co?“ Obrátila se k Jennifer. „Nicole ji uspořádala doma u rodičů v Commacku. Byla to skvostná hostina. Nicole s manželem se snažili tak dlouho. Pamatuju se, jak jsem se doslechla, že otěhotněla. Všichni jsme jí to tolik přáli.“

Nicole se tvářila kysele, čímž rozptýlila zbytky setrvávajících pochyb, zda tu jde či nejde o popravu. Tohle je Amyin konec.

„To byl báječný den,“ připustila vedoucí personálního oddělení. „Ale my jsme si tě sem dneska nezavolaly, abychom se bavily o minulosti.“

„Máte nějaké děti?“ zeptala se Amy Jennifer.

„Tři kluky,“ odpověděla. „Všichni jsou už na vysoké.“

„Musíte na ně být hrdá. Pro případ, že by vás to zajímalo, já nemám žádné. Svůj život jsem zasvětila práci.“

„Dozvěděli jsme se, že uvažujete o vydání knihy s copyrightovým materiálem,“ pokračovala Jennifer s ledově chladnýma očima. Možná že oznámení této zprávy byla poslední zkouška jejích manažerských schopností předtím, než nastoupí.

„S tímhle plánem jsem nepřišla já.“ Chtěla vyslovit Ryanovo jméno, ale udržela jazyk za zuby. Pak si uvědomila, že to všechno je narafičené. Už se jí nabažil nebo se vracel k manželce nebo obojí. Ryan Smith tady má významné postavení. Ona je jen další reportérka v juniorské pozici. „Vy mě vyhazujete? Proto jsem tady? Cestou sem jsem potkala šéfa. Nezmínil se o téhle schůzce ani slovem, ovšem teď začíná být jasné –“

„Jak víš, tvou smlouvu je zapotřebí za čtyři měsíce obnovit,“ přerušila ji Nicole.

„A vy mi za všechnu tu dobrou práci zvyšujete plat?“ prohodila Amy.

„Došli jsme k rozhodnutí, že ji obnovovat nebudeme,“ pokračovala Nicole. „Je mi líto, Amy.“

Amy tušila, že tohle může očekávat, její bolest to však nijak nezmenšovalo. Tahle práce byla její celý život. Manžela ani děti nemá. Tohle bylo všechno, na čem jí záleželo, a teď to rázem zmizelo.

„Proč? Z jakého důvodu mě propouštíte?“

„Jak je dohodnuto ve smlouvě, žádné důvody uvádět nemusíme,“ odpověděla Nicole.

„Vy mi neposkytnete ani tohle?“ podivila se Amy s nevěřícným výrazem.

Jennifer si poposedla dopředu s úsměvem v tváři. „Ve světle služby, kterou jste organizaci prokázala, bychom vám chtěli nabídnout proplacení zbytku smlouvy, aniž byste musela docházet do redakce.“

Nicole postrčila přes stůl list papíru. „V žádosti o rozvázání pracovního poměru dohodou je klauzule o zachování mlčenlivosti.“

„Dohodou?“ opakovala Amy.

„Nedělejte to těžší, než je nutné,“ vyzvala ji Jennifer.

„Tohle je na Ryanův příkaz? Nebo se vedení snaží uspokojit jednoho talentovaného redaktora?“ Žádná z žen neodpověděla. „Toho, kdo snáší zlatá vejce, je nutné si hýčkat. Možná chce mou práci pro svou vlastní knihu – třeba aby získal dalšího Pulitzera?“ Zdálo se, že Nicolin kamenný výraz pomalu praská, ale Jennifer stále vypadala, jako by měla tvář vytesanou ze žuly.

„Musím to podepsat?“

„Pokud chceš, abychom ti vyplatili zbytek smlouvy. Bude to tak nejlepší, Amy,“ odpověděla Nicole s náznakem lidskosti v hlase.

„Měla jsem vědět, že tohle přijde,“ povzdechla si Amy a zavrtěla hlavou. „Byla to jen otázka času.“

Po tváři jí stekla slza. Ve zlomku vteřiny ji utřela. Představila si, jak trhá nabídku na proplacení zbytku pracovní smlouvy a hází ji oběma ženám do obličeje.

„Nejradši bych tuhle smlouvu roztrhala na cucky, ale pravda je, že ty peníze potřebuju.“

Amy papír podepsala a strčila ho zpátky přes stůl.

„Udělalas správné rozhodnutí,“ pochválila ji Nicole. „Je mi to strašně líto.“ Její pokerová tvář se už definitivně rozpadla.

„Přejeme vám všechno nejlepší,“ převzala iniciativu Jennifer. „Tenhle pán vás teď doprovodí zpátky k vašemu stolu a pak z budovy.“

U dveří stál se založenýma rukama pracovník ostrahy. Amy ho znala.

„Nic neponecháme náhodě, že?“ poznamenala Amy. Pokusila se o nonšalantní tón, ale slova se jí zadrhla. Bolest teď byla příliš velká na to, aby ji dokázala jen tak setřást. Amy Sullivanová si nepřála nic jiného než nerozplakat se před těmi dvěma ženami. Už neměla co dodat, studna hrdosti zela prázdnotou, a tak se jen zvedla a se skloněnou hlavou se ubírala ke dveřím. Když odcházela, Nicole ještě něco řekla, ale to už Amy neslyšela.

„Tohle jsem neočekávala, Tome,“ svěřila se Amy pracovníkovi ostrahy.

„Je mi to líto. Přísahám, někdy si myslím, že tyhle lidi nemají duši,“ odpověděl Tom.

„Strávila jsem tady nějakou dobu; můžu to tu aspoň obejít a rozloučit se?“

„To nejde, Amy. O tomhle já nerozhoduju.“

Výtah dorazil dřív, než stačila něco namítnout, ale věděla, že pracovník ostrahy za nic nemůže. Když se dveře výtahu zavřely, Amy už neudržela slzy, svěsila hlavu a rozplakala se. Nikdy neplakala. Tohle se jí nepodobalo.

„Je mi to moc líto,“ snažil se ji utěšit Tom. „Nezasloužila jste si to.“

Než výtah sjel do jejího patra, podařilo se jí dát se dohromady a vystoupit se vzpřímenou hlavou. Teď se naposledy ocitla na místě, kde strávila tolik času, a rozhlížela se kolem sebe; její oči zaznamenávaly každou podrobnost, aby si je dobře zapamatovala. Na jejím stole stála kartonová krabice připravená k naplnění.

Nikde nikdo, s kým by se rozloučila. Sara a ostatní zpravodajové už odešli a po Ryanovi ani stopa.

„Měli to všechno nachystané, co?“ poznamenala Amy.

„Tohle od nich není správný.“

Hodila do krabice několik deníků, časopisů a zarámovanou fotografii rodičů. Když ji Tom eskortoval k výtahu, šla se vztyčenou hlavou. Společně sjeli dolů, on ji vyprovodil skleněnými dveřmi na Pátou avenue, popřál jí všechno nejlepší a Amy se ocitla sama. Sáhla po telefonu a zavolala Ryanovi, ale jak tušila – odezva žádná. Chvějícími se prsty vyťukala otázku, na kterou už znala odpověď. Vyhodili mě! Věděl jsi o tom něco? Pár minut čekala na reakci, než pochopila, že žádná nepřijde.

Ve městě začínal příjemný večer. Amy se zhluboka nadechla a vykročila s krabicí v rukou. Tolik toužila zavolat matce. Její obraz se jí vynořil v mysli jako zjevení. Představit si ji nebylo těžké, neboť Amy vídala téměř stejný oválný obličej, světle hnědé vlasy a zelené oči pokaždé, když pohlédla do zrcadla. Neustále jí to připomínalo nejen matku, ale také bolest z její ztráty. Po tváři se jí skutálela další slza. Amy nevěděla, jestli pláče kvůli vyhození z práce, nebo kvůli ztrátě rodičů. V nitru cítila hlubokou propast. Rodiče byli jen o patnáct let starší, než je ona teď, když zemřeli při autonehodě. Tou dobou byla na cestě domů z práce. Vzpomněla si na blikání telefonního záznamníku a na bratrův rozechvělý hlas. A na babičku v jižní Francii – vdovu a nejhouževnatější ženu, jakou kdy poznala – plačící do telefonu.

Jako sirotek měla Amy pocit, že ji unáší rozbouřené moře, bez kompasu nebo mapy. Její rodiče tu pro ni do té doby vždycky byli. Matka by našla ta pravá slova, aby utišila otevřenou ránu v jejím nitru, jenže Amy teď nikoho neměla.

Přinutila se jít dál. Jedinou jinou možnost představovalo zhroucení se na chodník. Ryan neodpověděl ani na další volání, ani neodepsal na zprávu. Hněv na něj ji poháněl vpřed a propůjčoval jí sílu klást jednu nohu před druhou.

Dvacetiminutová chůze ji dovedla domů, do dvoupokojového bytu, který ve třicátých letech koupil její pradědeček Seamus Ritter pro svého syna Michaela a jeho novomanželku.

Když Amy usedla v prázdném bytě na pohovku u okna, dala průchod svým emocím. Nikdy nepatřila k těm, kdo pláčou na veřejnosti. Každopádně už léta ne. Podobné nepříjemné věci je nejlépe provádět za zavřenými dveřmi, kde takové projevy slabosti zůstanou bez povšimnutí. Zabzučení mobilu na pohovce vedle ní ji vrátilo do reality. Byla to Sara – nejspíš chtěla vědět, kde je. Amy si otřela slzy a odkašlala si, pak hovor přijala.

„Kde jsi?“ chtěla vědět přítelkyně.

„Doma,“ odpověděla Amy a snažila se skrýt bolest v hlase.

„Odešla jsem z práce. Tys neviděla e-mail, co jsem ti poslala? Jsme u Gallaghera.“

Amy si uvědomila, že vlastně Sara ani nikdo jiný neví, co se stalo, a zvedla se. „Za půl hodiny jsem tam. Kdo ještě přišel?“

„Jako obvykle.“

Amy se rozloučila a zaklapla mobil. Odebrala se do koupelny a několik minut věnovala líčení. Ticho uzavřeného prostoru jí brnkalo na nervy. Byla vděčná za stálý hluk dopravy zaléhající z ulice pod okny. Stačí trochu lesku na rty a tužka na oči. Amy věděla, v jak strašném stavu je, ale to, co se toho dne stalo, chtěla přejít jako drobnou patálii. Tohle byla zkouška a ona se rozhodla, že ji úspěšně zdolá.

Na ulici bylo stále ještě světlo a také plno lidí, obvyklá směsice turistů a úředníků pracujících od devíti do pěti, kteří si povolovali kravaty a přemísťovali se z kancelářských budov do barů a restaurací. Za chůze se jí do myšlenek o jejím životě a rodině vtíraly drásavé úvahy o čerstvé ztrátě zaměstnání, a kdyby uvnitř nebyla Sara, Amy by pokračovala ulicí dál. Místo toho zatlačila do dřevěných dveří irské hospody a otevřela je.

Skupina, za kterou mířila, se nacházela na opačném konci místnosti, a Mike Nugent ji máváním přivolával k místu, kde stáli. Asi dvanáctimetrový bar obléhal dav návštěvníků. Stěny měly obložení z tmavého mahagonu a visely na nich obrazy irských revolučních vůdců, což Amy připomnělo její vlastní irský původ. Z davu se vynořila Sara a přivítala ji. Její zářivé hnědé oči prozrazovaly, že neví nic o tom, co se stalo. Amy přemýšlela, jestli jí to má vůbec říkat. Vypadala tak šťastná. Všichni tak vypadali. Jen si dopřávali páteční večerní drink. Proč jim to musí kazit?

„Musím ti něco říct,“ překřičela Amy hudbu.

Po vyslechnutí zprávy Sařin obličej zesmutněl. Po zarudlých tvářích jí stekly slzy a brzy se kolem nich shromáždili ostatní.

„Oni ji vyhodili!“ oznámila Sara hlasem plným zášti; vzápětí odtáhla Amy stranou. „Proč?“

„Žádný důvod neuvedli. Podle Nicole to není jejich povinnost. Možná si mysleli, že nejsem dost dobrá.“ Nezdálo se jí správné poukazovat na Ryana, když neměla tušení, jestli v tom má prsty. Amy znovu zkontrolovala mobil – stále nic.

„Oni ti neudali oficiální důvod?“ podivila se přítelkyně. „To je absurdní. Jsi nejlepší v celé redakci.“ Sara se natáhla a položila jí dlaň na ruce. „To je praštěný. Celý noviny toho budou litovat.“

Skupina se znovu shromáždila kolem a Amy jim všechno pověděla, jenom stále vynechávala Ryanovo jméno.

Každý z nich reagoval různým stupněm otřesu a znechucení. Někteří byli smutní kvůli Amy, jiní vyděšení kvůli sobě, ale účinek byl zřejmý. Radostná nálada vymizela.

Mike k ní přistoupil s obavou v modrých očích. Požádal ji, aby mu všechno znovu vylíčila, ale Amy se do toho nechtělo, a tak mu podala jen zkrácenou verzi.

„Nemůžu uvěřit, že to udělali,“ řekl. „Tvoje reportáže patřily k nejlepším v celém podniku. To, co jsi loni odvedla v Mosulu, bylo neuvěřitelné.“

Amy se usmála, připomněla si čas strávený před rokem uprostřed prašného iráckého chaosu.

„Díky.“ Přikývla a přijala martini, které jí podala Sara. Než se znovu obrátila k Mikeovi, dala si pořádný lok.

„Řekli ti důvod?“

„Nemuseli,“ odpověděla a znovu se napila. „Pokoušela jsem se získat od vrchnosti svolení, aby uvolnili copyright na články, které jsem publikovala s Ryanem Smithem. On mi řekl, že to zařídí, prý jsem úžasná novinářka a moje kniha všechny uchvátí. Nemyslím, že se ten nápad tolik líbil ostatním vedoucím redaktorům. Žádný jiný důvod, proč mě vyhodili, mě nenapadá.“ Nějak jí připadalo přirozené, že to Mikeovi řekla. Nechápala to. Tak dobře ho nezná. Pracoval u nich teprve pár týdnů.

Obličej se mu zkřivil hněvem. „Ty jsi úžasná novinářka,“ prohlásil. „A víš jistě, že tě Smith nevyšoupl, aby si tu knihu vydal sám? Slyšel jsem, že mu není co věřit. Všechny ty články jsi psala sama, je to tak? Ty společně podepisované? Nenapadlo tě někdy, že jenom krade tvou práci pro sebe?“

Amy málem začala Ryana bránit, ale slova jí uvízla v hrdle, když jí došlo, jak tohle sedí. V duchu pořád hledala omluvy – snažila se ospravedlnit muže, kterého miluje, ale důkazy zněly přesvědčivě. Těžce dýchala a zdálo se, že na ni padají stěny. Sara k ní přistoupila na poslední chvíli. „Jsi v pořádku?“ ujišťovala se přítelkyně.

Mike zopakoval svou teorii, zatímco Amy seděla na barové stoličce a naslouchala. „Mně to dává smysl,“ přikývla Sara. „Já bych tomu hadovi nevěřila ani slovo.“ Zavrtěla hlavou, pak pokračovala. „Tohle jsem nikomu neřekla, ale před několika lety po mně vyjel na vánočním večírku – hodně vážně. Byl tehdy ženatý a věděl, že já jsem vdaná. Poslala jsem ho někam – víte kam. Minulý týden mi někdo říkal, že ho manželka vzala zpátky. Ta musí být ale pitomá.“

Sařina slova rozervala poslední nitky, které držely Amyino srdce do téhle chvíle pohromadě. „Ne, to já jsem pitomá,“ pronesla Amy tiše.

Omluvila se a šla na toaletu, kde zůstala deset minut sedět a přemýšlela, jak mohla dopustit, aby s ní Ryan Smith takhle manipuloval. Na její textovku stále ještě neodpověděl, a tak mu poslala další. Vrátil ses k manželce! Teď je všechno jasné. Je mi z tebe zle. Jen doufám, že ona přijde k rozumu. Stiskla odeslat a zaklapla telefon, rozhodnutá už se s ním nebavit. K ničemu by to nebylo. Ještě několik minut se dávala dohromady, dokud neuslyšela Sařin hlas.

„Pojď zpátky,“ volala ji. „Všichni tě hledají. Máme tě rádi.“

Amy přikývla a otevřela záchodovou kabinku. Odešly z toalety společně a připojily se ke skupině.

„Vyšoupl mě odtud Ryan Smith,“ oznámila rozhodně, když se vrátila k baru. „Měli mi obnovovat smlouvu, tím se mu to usnadnilo.“

Její slova se setkala se znepokojenými obličeji, upřímným hněvem a lítostí, ale jak se cítí, to Amy nahlas říct nedokázala. Pravda byla taková, že Ryana stále miluje, a to ji ničilo. Procházela si svým osobním peklem. Příliš trapným a příliš politováníhodným, než aby ho s někým sdílela.

Když opět mluvila o samotě s Mikem, laskavě ji pohladil po rameni. „Je mi to moc líto. Máš nějakou představu, co dál? Jsem si jistý, že někoho tak talentovaného, jako jsi ty, bude chtít každý.“

„Neotravuj tu mou holku myšlenkami o tom, co bude,“ napomenula ho Sara a obtočila paži kolem Amyina krku, jako by jí chtěla nasadit nelsona. Když táhla přítelkyni k baru, Amy si uvědomila, jak málo toho o Mikeovi ví. Jak Sara skupinu zastínila, zmizel někde v pozadí. Několik minut se bavily o pohovoru, stále opakovaly totéž, než jí Sara položila stejnou otázku jako předtím Mike.

„Přemýšlela jsi o tom, co budeš dělat?“

„Pár měsíců mi ještě budou dávat plat, ale nevím. Mohla bych zkusit trochu psát nebo jít na volnou nohu. Teď nedokážu myslet dál než na příští koktejl.“

„Ani já,“ přidala se přítelkyně.

Vedle Amy se objevil Mike a pozval je na další rundu, což obě přijaly. Přinesl jim drinky a opět si šel popovídat s dalšími svými také začínajícími kolegy, ale Amy na sobě cítila jeho oči.

„Není už skoro načase jít domů?“ zeptala se Sary, když hodiny nad barem odbily osmou.

„Vypadá to tak,“ přisvědčila přítelkyně. „Moje paní na hlídání nebude nadšená, když se vrátím moc pozdě.“

„Mám za to, že mluvíš o manželovi?“

„Ano – o téhle hlídačce. Už mě bude čekat.“ Dopila a pak Amy objala. „Všechno se spraví. Je to jen zaměstnání a aspoň už nebudeš muset koukat na ten Ryanův úlisný ksicht, vždycky když půjdeš na záchod.“

„Jo, dědic trůnu mě vyhnal z království. Jen ať si poslouží.“ Amy také dopila zbytek martini. Hlava se jí už trochu motala a ona přemýšlela, jestli má následovat přítelkyni z baru.

„Tak jdeš?“ zeptala se Sara.

Amy se otočila a zachytila upřený pohled Mikea, který rozprávěl s někým mimo skupinu.

„Jo, vezmem si taxíka spolu.“

Obě popadly své kabelky a rozloučily se s Amyinými bývalými kolegy a kolegyněmi, kteří jí znovu vyjádřili svůj soucit. Když odcházely, uchopil ji za paži Mike.

„Odcházíš? Je to tak?“ zeptal se s úsměvem.

„Zdá se.“

„Můžu dostat tvoje číslo? Chci vidět, kde skvělá Amy Sullivanová zakotví příště.“ Usmíval se tak přesvědčivě, že mu číslo dala. „Pošlu ti zprávu a třeba si budeme moct popovídat o stavu novinařiny v dnešní Americe.“

„Prosím, nedělej to,“ požádala ho.

Úsměv mu vymizel – dokud nezjistil, co má Amy na mysli. „Nepiš mi o novinařině. O čemkoli, ale o tomhle ne.“

„Tak dobrá,“ uklidnil se. „Ale jedno si pamatuj. Patříš k nejlepším novinářům, se kterými jsem se kdy setkal. Možná k tobě promlouvá tvůj vnitřní svět a ukazuje ti cestu. Dej si pauzu, napiš knihu.“

„Spisovatelé potřebují příběhy,“ namítla Amy, „a Ryan mi ty moje prostě ukradl.“

„Najdi si jiné. Jsi reportérka.“

„Kde?“

„Každý má v sobě nějaký příběh. Stačí ho objevit.“

„Co třeba tvůj život?“

Rozesmál se. „Nebudeš psát o nudné nule, jako jsem já. Jenom buď trpělivá. Já v tebe věřím. Nech Ryana Smithe, ať se utopí ve své podlosti. Nakonec dostane, co mu patří. Nic takového by neudělal, kdyby ještě sám dokázal odvést dobrou práci. Je odepsanej.“

„Možná máš pravdu.“

„On to ví stejně jako já. Časem jsem se naučil jednu věc, Amy, a sice že když si myslíš, že už věci nemůžou být horší, tak někdy horší jsou, ale pokud se chceš dostat z jámy, musíš začít vylézat. Nikdo s žebříkem nepřijde.“

„Díky. Nejsi tak špatný.“

„Opatruj se,“ rozloučil se.

Políbila ho na tvář a vyšla z baru.

Působilo to jako konec. Sara čekala v taxíku a Amy si k ní přisedla, protože mířily stejným směrem.

Doma rozsvítila v obývacím pokoji. Něco takového, takové zoufalství, ještě nikdy nezažila. Sebevražda nebylo nic, na co by kdykoli předtím pomyslela, ale teď chápala, proč se k ní někteří lidé uchylují. Pohlédla na matčin snímek a pak na všechny ostatní staré fotografie na stěnách. Když usedla na pohovku, upřely se na ni oči jejích příbuzných, mrtvých i žijících. Zazvonil telefon a ona ho zvedla. Ozval se Sařin hlas.

„Mluvila jsem s paní na hlídání.“

„Se svým manželem Samem,“ opravila ji Amy.

„Jo, s tím. Řekla jsem mu, že to dneska večer protáhneme a že přespím u tebe. Jeden můj přítel otevírá v centru nový klub. Jsi ještě oblečená?“

„Jsem. Právě jsem dorazila domů.“

„Zavolám ti, až budu venku. Za pět minut buď nachystaná.“

Amy s úlevným úsměvem zavěsila. Zůstat dneska v noci se svými myšlenkami sama by nedokázala.

2

Sobota 29. dubna 2006

Sotva Amy otevřela oči, začala jí v hlavě bušit kladiva. Jedinou úlevu jí poskytovala důvěrná známost vlastní postele. V ústech měla sucho, a tak natáhla ruku k nočnímu stolku pro sklenici, kde doufala, že je voda. Jak po ní šmátrala, sklenice spadla s cinknutím na podlahu. Sama byla stále ještě nalíčená z předchozí noci a oblečení se válelo po podlaze, kam ho odházela. Zapátrala v mysli po nějaké vzpomínce, jak se v noci dostala domů, ale podobalo se to snaze uchopit vzduch do dlaně. Pamatovala si jenom, že zůstala v klubu ještě po odchodu Sary. Vzpomněla si, jak mluvila s několika muži, a rychle zkontrolovala postel, vděčná, že v ní žádný z nich neleží. Obrátila se k naléhavějším záležitostem, vstala z postele a nerozbitou sklenici zvedla z podlahy.

Blížilo se poledne a Amy zaslechla slabý zvuk rádia z kuchyně, což jí připomnělo, že tu Sara zůstala přes noc. Pokud chce uhasit žízeň, nejspíš si bude muset vyslechnout Sařiny otřepané fráze o jejím pití. Na dveřích šatníku visel župan a Amy si ho oblékla na pyžamo.

Sara seděla na pohovce a v jasném dopoledním světle si četla.

„Dobré ráno,“ pozdravila ji Amy hlasem chraplavějším, než zamýšlela.

Sara odložila časopis. Ustaraného výrazu si nešlo nevšimnout. „To teda byla noc!“

„Jo,“ přisvědčila Amy. Otevřela lednici, vytáhla z ní džbán a nalila si sklenici studené vody. Drahocenná tekutina sklouzávající jí hrdlem působila božsky.

„Chceš si povídat?“ zeptala se Sara.

„O čem?“

„O tom, cos prováděla v noci v klubu, o čem jiném?“

Z mysli jí jako nějaký virus vyskočily obrazy sklenice vržené přes bar a vzápětí se dostavil téměř vysilující pocit hanby.

„Takovouhle jsem tě nikdy neviděla,“ pokračovala Sara. „Ta holka byla úplně mimo. Pamatuješ se přece, ne? Ta, co tě ten její kluk začal balit.“

Mysl jí zaplavily křičící obličeje a postavy rozprchávající se před ohánějícími se pěstmi.

„Ach, bože,“ povzdechla si Amy. „ Je mi to hrozně líto. Byla jsem rozhozená. V životě jsem nic takového neudělala.“

Amy dopila vodu ze sklenice a nalila si další. Když usedla naproti přítelkyni, příbuzní na ni ze svých míst na stěně obrátili zrak. Sara byla o několik let mladší než ona a měla kulatý obličej a plavé vlasy. Sundala si brýle a odložila je na pohovku. „Myslíš, že budeš v pořádku?“ zeptala se a pokračovala dřív, než Amy stačila odpovědět. „Nejsem tvoje opatrovnice a rozhodně tě neodsuzuju. Ale brzy budu muset jít domů a mám o tebe obavy. Přemýšlím o některých věcech, které jsi včera večer říkala.“

Amy chtěla tohle všechno hodit na Ryana a pohled jí padl na telefon na konferenčním stolku.

„Včera ti musela v hlavě vytanout spousta zlých vzpomínek,“ nadhodila Sara. „Na odchod rodičů?“

Amy přikývla.

„Chápu to, ale ta osoba, kterou jsem včera večer viděla, tos nebyla ty. Buď prosím opatrná.“

Amy se pokusila vymnout si bolest z očí, ale nefungovalo to. „Před šesti měsíci jsem měla za největší problém přesvědčit Ryana Smithe, aby veřejně přiznal, že jsme spolu. Teď mi to připadá jako trapný žert.“

„Vy jste spolu chodili a nikomu jste o tom neřekli?“ Sara sklonila hlavu a s upřímnou starostí se k ní natáhla. Vzala Amy za ruku. Amy napadlo, že dělá jen to, co by udělala její matka, kdyby ještě žila.

„Tohle překonáš.“

„Díky,“ odpověděla Amy, ale o jejích slovech pochybovala. Možná jí nějaká vodítka o tom, co v noci prováděla, poskytne mobil.

Zprávu od Ryana, na kterou čekala, v telefonu našla. Když ho zapínala, aby si přečetla slova, po nichž toužila, sevřelo se jí srdce. Nevěděla, co chce, aby jí řekl – prostě něco. Doznání, lítost, soucit. I závěrečná urážka by byla lepší než nic. Oni tě vyhodili? Neměl jsem tušení. To je strašné. Včera večer mi volala švagrová z Denveru. Můj bratr měl infarkt. Teď jsem na letišti. Omlouvám se, že jsem ti nestihl večer odpovědět. Měl jsem strašný shon. Za chvíli nastupuju do letadla. Zavolám ti za pár dní, až se situace uklidní. Zatím nezapomeň, že skvěle píšeš. A to bylo vše. Žádné doznání viny. Žádná zmínka o manželce. Znělo to jako text k obrázku na titulní straně. I on psal skvěle. Možná by se měl pustit do románů.

Nevěděla, co si má o jeho slovech myslet. Téměř nepochybovala, že o bratrovi nelže, ale proč se nezmínil o manželce? Nebo o plánu uvolnit copyright na Amyiny články? To nesedělo. V něčem lže a Amy pociťovala, jak jí uvnitř hlodá zvědavost.

„Tohle je od Ryana,“ řekla a podala přítelkyni mobil.

„Věříš mu?“ zeptala se po pár vteřinách Sara.

„Možné to je. Má staršího bratra.“

„Budu v pořádku. Díky. Pak ti zavolám.“

„Haló?“