© Jiří Dittrich, 2025

Drawings © Jana Maffet Šouflová, 2025

Cover art © Lukáš Tuma, 2025

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2025

ISBN 978-80-278-0228-9 (print)

ISBN 978-80-278-1573-9 (ePub)

ISBN 978-80-278-1574-6 (mobi)

ISBN 978-80-278-1575-3 (pdf)

Kdysi dávno neexistovalo nic jako hranice mezi jednotlivými národy. Ani množné číslo slova národ. Jeden kontinent znamenal jednu společnost. A jedna společnost znamenala soudržnost a vzájemný respekt.

Tento systém se však začal bortit, když lidé zpychli a přestali si vážit dosavadních zvyků a pravidel. Důsledkem jejich činů došlo k takzvanému rozpadu civilizace. Tento okamžik, kdy se kontinent rozdělil na několik samostatných říší, zároveň určil počátek nového letopočtu…

Standardní rok má tři sta šedesát dní a dvanáct měsíců, které jsou stejně dlouhé.

Názvy měsíců jsou následující: yanuarr, februarr, mar, apryl, may, yune, yunley, ogest, septembris, octobris, nowembris, discembris.

Během roku se střídají dvě roční období, a to teplé a studené.

Mar, 1389

Tichý a poklidný večer prořízl ostrý křik. Ve vesnici Revlato, která se zdaleka nenacházela na všech mapách a v jejíž blízkosti nebylo žádné z měst, právě rodila žena jménem Leona Romero, manželka majitele největší farmy v okolí, Frederika Romera.

Místnost, kde právě přicházel na svět nový život, byla plná kvalitního dřevěného nábytku včetně postele, na které žena ležela. Celý prostor osvětlovalo několik ohňů z petrolejových lamp. S Leonou tam krom manžela byly tři nejlepší porodní báby z vesnice. Jedna stále kontrolovala situaci, druhá Leoně otírala čelo, třetí běhala pro teplou vodu a čisté látky.

Porod trval celé hodiny. Leona byla zpocená, zadýchaná, unavená. Stála na pokraji svých sil a bála se, že to nezvládne.

„Drahá,“ oslovila ji žena u jejích nohou. Bylo jí skoro padesát a ruce měla svalnaté, jak celý život štípala dříví. „Teď potřebuji, abyste zatlačila ze všech sil, ano?“

Leona několikrát přikývla. Zmáčkla manželovi ruku a vší silou zatlačila. Z hrdla se jí přitom vydral mocný ryk. Tento téměř zvířecí zvuk ale náhle vystřídal pronikavý dětský pláč.

Leona tomu nevěřila. Zírala na malý uzlíček v ženině náručí a sledovala, jak přestřihává pupeční šňůru.

Frederik na ni pyšně pohlédl. „Říkal jsem, že to zvládneš. Silnějšího člověka neznám.“

Zmohla se jen na malý úsměv.

„Je to chlapec. Měli jsme pravdu,“ oznámila jim porodní bába, která novorozeně přinesla zpět. Položila ho matce do náručí a zase se vzdálila.

Oba rodiče na malého chlapce pohlédli a okamžitě věděli, že ho budou milovat srdcem i duší.

„Jak se bude jmenovat?“ zeptala se poslední z žen. Byla celkem mladá a při pohledu na dítě plála štěstím.

Leona k ní zvedla zrak a pyšně odvětila: „Tristan. Jmenuje se Tristan.“

Septembris, 1413

Kristeen procházela lesem pomalu a klidně. Tak, aby náhodou nepřehlédla jednu z bylin, které jí stále chyběly v proutěném košíku, jenž se jí houpal na předloktí.

Do lesa vždy chodila v jednoduchých tmavých šatech, které nadevše milovala. Kdyby mohla, nosila by je pořád. A to i tam, kam by rozhodně neměla.

Bylo krátce po rozbřesku a veškeré rostliny v lese pokrývala blahodárná rosa. Jelikož se už postupně schylovalo k nejstudenější části roku a rána byla den ode dne chladnější, před odchodem ze svého domu si přes ramena přehodila teplý černý šál, který jí kdysi darovala přítelkyně z vesnice. Samozřejmě, mohla by se vždy zahřát pomocí své magie, ale ona taková nebyla. Když to šlo, chovala se jako obyčejný smrtelník.

Nikdo by neřekl, že jí je už přes devadesát let. Vrásky na její tváři odpovídaly zhruba třicátnici, dlouhé hnědé kadeře nehyzdil ani jeden šedivý vlas, zelené oči jí sršely mládím a za její štíhlou ženskou postavou s pevnými prsy se denně otočil nejeden soused.

Tahle rána, kdy sbírala byliny, si užívala. Milovala ten klid a souznění s probouzející se přírodou. Jako čarodějka tento vjem vnímala mnohem intenzivněji než obyčejní lidé.

Procházela kolem skalky, když si všimla jedné ze dvou bylin, které hledala. Mantrovník zelený. Rostl nenápadně kousek od borůvčí. Kristeen udělala pár opatrných kroků, aby zbytečně nepošlapala ostatní rostliny, a elegantně se k bylině sklonila. Z košíku vytáhla malý kapesní rýč a mantrovník vyjmula z hlíny i s kořenem. Vložila jej do košíku a vrátila se na vyšlapanou cestičku, aby našla poslední zbývající bylinu.

Splněno měla po dalších pár minutách a spokojeně se vracela směrem domů.

Kristeenin dům stál hned na kraji lesa, právě kvůli bylinám, které potřebovala ke svému živobytí. Jako čarodějka se živila hlavně léčitelstvím, ale občas někdo přišel i s jiným přáním. Když to bylo v jejích silách a dohodli se na ceně, ono přání splnila.

Skutečností bylo, že za léčitelství si obvykle platit nenechávala. Ráda pomáhala a nikdy by nedokázala odmítnout nemocného člověka, i kdyby jí neměl čím zaplatit. Navíc s většinou obyvatel vesnice měla velmi přátelské vztahy. A tak nebylo divu, že uvítala, když někdo přišel s jiným přáním, které jí trochu více naplnilo měšec. Poslední její zákazník byl mladý hoch, asi třináctiletý, který miloval zpěv. Když ale začal zpívat, nedaly se jeho tóny skoro poslouchat, proto připravila lektvar, který mu na několik týdnů změnil hlas natolik, že se mohl živit jako zpěvák. Sice by dokázala, aby účinek vydržel i několik let, ale potřebovala, aby se jí takoví zákazníci pravidelně vraceli.

Její dům byl postavený z kamene a dřeva, prostorný, s pokoji navíc. Když opustila les, zpozorovala, že se z komína valí dým. To znamenalo, že se její muž Timett už probudil a zatopil, než odejde do práce.

Timetta Kristeen potkala před více než třiceti lety, seznámili se na oslavách zahájení teplého období, kdy k nim do vesnice přijel jako obchodník s kořením. Byl to smrtelník, ale díky rituálům, které pravidelně prováděla, mu dávala stejnou dlouhověkost, jakou byla obdařena sama.

Žádné děti neměli, jelikož se potkali, když byla Kristeen už v poměrně pokročilém věku. I když na to nevypadala, o schopnost počít děti už přišla. K tomu u čarodějek a čarodějů obecně docházelo zhruba ve stejném věku jako u obyčejných lidí. Kristeen Timettovi několikrát navrhovala, že si k sobě mohou vzít nějakého sirotka a vychovat ho jako vlastního. Sice nebyl proti, ale nikdy na to nedošlo. Oba dva si zřejmě užívali svobody, kterou měli. Například mohli každý rok na pár měsíců odcestovat a podívat se do světa.

Timett pracoval ve veřejných vesnických sadech. Byl zručný, a tak mohl dělat prakticky cokoli, co bylo zapotřebí. Ať už se jednalo o očesání stromů, jejich prostříhání, nebo třeba vystavění nového přístřešku pro sklizené plodiny.

Když Kristeen vkročila do kuchyně, Timett seděl u velkého jídelního stolu a ládoval se vejci se zeleninou. Všimla si, že připravil snídani i pro ni.

„Dobré ráno,“ pronesl, jakmile ji spatřil ve dveřích. Jeho hlas byl hluboký, ale nikoli hrubý. Pokynul k připravenému talíři. „Jdeš právě včas, vejce budou ještě teplá.“

S úsměvem přešla místnost až ke svému manželovi. Zezadu ho objala a dala mu polibek na tvář. „Přesně za tyhle chvíle tě miluji.“ Odložila košík s bylinami na zem, usedla ke stolu a pustila se do jídla.

Timett zbožňoval, když mohl své ženě dělat podobnými gesty radost. Navíc nezastával názor, že do kuchyně patří jen žena – názor, kterým oplývala až děsivě velká část mužů. Nevyzrálých a hloupých, jak by Timett řekl.

„Máš dneska nějaké schůzky?“ zeptal se mezi sousty.

Kristeen přikývla. „Ano, mám se jít podívat do šesti domů. Nějací ochořelí. Podle všeho nic vážného, zase přichází to období, kdy bude půlka vesnice smrkat.“

„To bude mít Dorotta radost. Vsadím se, že ve svém obchůdku už má připravené nové kazety kapesníků. Za ukázkové ceny, samozřejmě.“

Kristeen se zatvářila pobaveně. „Teď jsem to chtěla říct. Ale divíš se jí? Vynese jí to pěkných pár měšců, a až přijde největší zima, bude moct být doma u krbu a nehnout ani prstem.“

„Někdy se divím, že všechny ty věci stíhá ušít. Minulou zimu přišla s kabáty pro třetinu vesnice. A to zničehonic.“

„Podle mého si to všechno šije nebo minimálně stříhá dopředu v průběhu celého roku. Jinak by to nezvládla. Sice má pár dívek na pomoc, ale i tak.“

„Jo,“ hlesl Timett a zamyslel se. „A ty máš dnes něco obchodního krom těchhle pochůzek?“

Polkla další sousto vajec. „K večeru se tu má zastavit Enola Bekket pro svůj pravidelný nápoj.“

Muž se zatvářil trochu nejistě. „Zase odvar proti obtěžkání? Nemůže jí to nějak uškodit?“

„Díky mému dávkování ne. Přesně tolik, aby odvar fungoval a zároveň nepoškozoval organismus ani lůno, kdyby si to náhodou ještě rozmyslela. I když to už bych jí rozhodně nedoporučovala.“

„Myslíš, že by ji to ohrozilo?“

„Timette, mají už pět dětí a poslední porod byl neuvěřitelně komplikovaný. Bojím se, že by další nemusela zvládnout.“

„A ten její… ehm… nemůžu mu přijít na jméno… si nedá říct?“

„Roran?“ Kristeen to jméno vyřkla s naprostou nechutí. „Ten pitomec by Enolu napouštěl, dokud by ji to nezabilo. Ta jeho myšlenka o nekonečném rozsévání je tak absurdní jako on sám. Nemůžu ho vystát.“

Vzala šálek čaje a dlouze se z něj napila. „Několikrát jsem jí říkala, ať vezme děti a odejde, ale zřejmě ho i přes to všechno miluje.“

„Sama dobře víš, že by neměla kam jít.“

„Ale měla. Jejich rodina má v Linneru farmu. Určitě by se o ni postarali. Navíc za chvíli si zase bude moct plně vydělávat. Co nevidět by stála na vlastních nohou. A určitě by si i někoho našla. Díky takovému množství pohybu, co má, to vůbec nevypadá, že je po tolika dětech.“

„Kolik už je tomu nejmladšímu?“ zeptal se.

„Pět let.“

Timetta to zarazilo. „To to letí, k čertu.“

Usmála se. „To tedy ano.“

Zavzpomínala, jak pomáhala malému Olehovi na svět. Přišlo jí to jako před pár měsíci, a ne před pěti lety. Čím byla starší, tím byl život všech ostatních kratší.

***

Celý den se nesl v duchu únavy. Obloze vládly těžké šedé mraky, které odmítaly propustit byť jen jediný paprsek slunečního svitu. Ale nebylo se čemu divit, takové počasí bylo v tomto období normální.

Když Kristeen chodila od domu k domu, musela uznat, že se těší na první sníh. Ano, bude větší zima, ale bude to mnohem hezčí pohled.

Jak předpokládala, ze všech ochořelých se vyklubali jen nachlazení. Někteří méně, někteří více. Všem nechala pár bylinek, nařídila klid na lůžku a doporučila kotel čerstvého a kvalitního slepičího vývaru.

Byla doma daleko dřív, než čekala, měla tedy čas uklidit ještě předtím, než k nim dorazila Enola Bekket pro svůj odvar proti obtěžkání. Jelikož Enola ale nebyla jen pouhá zákaznice, nebylo divu, že ještě dvě hodiny po jejím příchodu seděly ty dvě ve společenské místnosti již nad třetím šálkem čaje.

Pokoji dominoval masivní tmavý nábytek a obrovský krb, který Timett před několika lety postavil vlastníma rukama. Oheň v něm poskytoval bohaté světlo.

Jako většina žen měly Kristeen s Enolou rády klepy. A tak by to nebyl správný večer, kdyby Enola jeden nový nepřinesla. „Slyšela jsi o Dariině synovi? O tom jeho úletu?“

Kristeen se zvědavě předklonila. „Zatím ne. Povídej.“

„Ten její syčák prý obskočil nějakou dívenku. A ta k tomu nebyla úplně svolná.“

„Kolik mu je?“

„Třináct. Dost starý na to, aby věděl, co dělá. Ale moc mladý na to, aby si domyslel následky.“

„Bože. A ta dívka? Jak je stará?“

„Prý ještě ani nekrvácela. Myslím, že Gizella říkala jedenáct let, ale nejsem si tím úplně jistá. Podle všeho se to stalo v noc, kdy se jejich rodiny sešly kvůli nějaké oslavě. Znáš to, pití a hudba. Jeho rodina u té její přespala. Ten malý bastard se v noci vplížil do jejího pokoje a už to bylo. Otec té dívenky prý tak zuřil, že se s tím jeho serval.“

„To se mi snad zdá. Jak to toho kluka napadlo?“

„Vím já? Každopádně čekej, že ti sem tu dívku přivedou, abys ji prohlédla, a možná jí dala i něco na uklidnění. Prý to nebylo hezké, bránila se mu.“

Kristeen zoufale vzhlédla ke stropu a zapřela se do opěradla svého křesla. „To se mi snad zdá. Ty děti jsou generaci od generace stupidnější.“

„Povídá se, že Dariin manžel ho poté v ústraní strašně seřezal. A jelikož od té doby nebyl spatřen nikde venku, asi bych tomu i věřila.“

Kristeen na Enolu pohlédla trochu znepokojeně. „Jak je to dlouho?“

„Gizella mi o tom říkala včera ráno, takže asi tu noc předtím. Proč?“

„Půjdu se tam podívat. Vzteklí chlapi neumějí odhadnout vlastní sílu. Chápu, že musel syna potrestat, ale všechno má své meze. A rovnou dojdu i k té dívce a prohlédnu ji. Navíc jestli bude potřebovat odvar, který právě leží uvnitř tvé kabely, musí se jí podat co nejdříve.“

„Ale ona ještě ani nekrvácela. Její tělo není připravené na to, aby se v něm usadil plod.“

„Přesně tak. Není. Ale to neznamená, že se neusadí.“

„To by byl skandál.“ Enola skoro vypadala, že by z toho měla radost.

Kristeen zvážněla ještě víc. „Tohle už by nebyla sranda. Ta dívenka by porod dost možná nepřežila.“

Když Enole došlo, jak může být situace vážná, její úsměv se vytratil. Sáhla po šálku a dlouze se napila.

***

Kristeen šla svižně. Skoro v noci nespala, jak se jí hlavou honilo tušení, které si musela buď potvrdit, nebo vyvrátit. Když vyšlo slunce, byla už po snídani a šálku čaje. Mohla ihned vyrazit.

Cestou po vesnici potkala jen pár lidí, hlavně muže, kteří opouštěli své domovy, aby byli včas v zaměstnání či podniku. Všichni ji s úsměvem pozdravili a popřáli krásné ráno. Kristeen každému odpovídala a též na své tváři vykouzlila úsměv.

Došla k Dariinu domu a rázně zaklepala. Nemusela čekat dlouho a Daria se objevila ve dveřích. Nebyla ještě zcela probuzená do dalšího dne, ale i tak vypadala upraveně. Blonďaté vlasy pečlivě vyčesané do drdolu a elegantně, ačkoli domácky oblečena.

Darie bylo něco málo přes třicet, ale vypadala starší. Spousta lidí tvrdila, že je to kvůli jejím třem nezbedným dětem. Ani jedno neuměla pořádně vychovat. Všichni kluci byli rozmazlení, drzí a neomalení, o čemž i vypovídal nedávný čin toho nejstaršího.

„Kristeen,“ vyhrkla Daria. „Dobré ráno. Co vás sem tak časně přivádí, drahá?“ Poodstoupila a pokynula čarodějce, aby vstoupila dovnitř.

„Dobré ráno, Dario. Omlouvám se, že jsem vás přepadla takhle brzy, ale… Doslechla jsem se o incidentu s vaším nejstarším synem.“

Daria svěsila ramena a zatvářila se provinile. „Ach ano, to se nedivím. Ví to už téměř celá vesnice. Nevím, co to Vladana napadlo. Nikdy bych si nepomyslela, že je něčeho takového schopný. Zvlášť v jeho věku. Ale… Proč tu přesně jste, Kristeen?“

„Víte, Dario… Doneslo se ke mně, že váš manžel Vladana za to, co udělal, potrestal. Což mu nezazlívám, trest je v tuto chvíli rozhodně namístě. Musí si uvědomit, že čin, který spáchal, je špatný. Jen se jdu ujistit, jestli dané potrestání bylo přiměřené.“

Daria se zarazila. A i když se emoci snažila skrýt, Kristeen to neuniklo. Zvlášť když jednou z jejích čarodějných schopností byla empatie. A míra nervozity, kterou právě z Darii ucítila, ji až překvapila.

„Ehm… Ano. Manžel mu dal několikrát řemenem přes zadek. Brečel, samozřejmě, ale myslím, že to byl trest odpovídající jeho činu.“

Lže, cítila Kristeen.

„Dobrá, a je Vladan doma? Mohu ho vidět, když už jsem tady? Udělala bych rovnou preventivní prohlídku. I zbylým dětem, když budete chtít.“

Daria moc dobře věděla, o co čarodějce jde, ale v to Kristeen i doufala. Chtěla vidět a cítit její reakci.

„No… On… on ještě spí. Včera Vladan pomáhal manželovi až do noci s dřívím. Chci ho nechat vyspat.“

Než Daria dopověděla poslední větu, přivanuly ke Kristeen další vlny jejích emocí. Měla skoro jasno v tom, co se děje, a tak se Darie podívala do očí a bez námahy nahlédla do jejích myšlenek. Jako kdyby jí kradla část vzpomínek.

Náhle se jí zjevil útržek toho, co Daria viděla. Manžel sedící na mladém Vladanovi, který bezvládně leží na zemi a je odsouzen k tomu, schytávat od svého otce jednu ránu pěstí za druhou.

Kristeen se na Dariu podívala nejpřísněji, jak mohla. „Omlouvám se, drahá, ale obávám se, že na tom musím trvat.“

Daria pootevřela ústa, ale už nestihla nic říct, jelikož se Kristeen vydala chodbou a po dřevěných schodech nahoru. Nikdy v tom domě sice nebyla, ale díky telepatii věděla, kam přesně má jít. Otevřela dveře do chlapcovy ložnice, Dariu měla v patách.

Mladý Vladan ležel na své posteli s obklady na obličeji. I přes ně ale Kristeen viděla, jak je celý pokrytý podlitinami.

„Nechtěla jsem, aby ho Noem takhle zbil, ale přestal se úplně ovládat,“ vyjekla Daria stojící ve dveřích. Už došla k závěru, že nemá cenu čarodějce lhát. Kristeen mezitím přisedla k chlapci na postel a opatrně mu sundala nekvalitní obklady z tváře.

„U všeho na nebi,“ hlesla Kristeen. Chlapec neměl snad jedinou část obličeje nedotčenou. Přes opuchlé oči nemohl ani nic vidět. Celá tvář podlitá, kůže potrhaná.

Vladan se při čarodějčině dotyku probral, ale ona ho tichým kouzlem zase rychle uspala. Poté vrhla na Dariu pohled, který nevěstil nic dobrého.

„Jak jste mohla něco takového dopustit, ženská?! Přihlížet zbití vlastního dítěte je jedna věc, ale nechat ho tu takhle ležet bez řádného ošetření ran je věc druhá.“ Kristeen odhrnula přikrývku z chlapcova těla. Jak čekala, fialové skvrny našla i v oblasti hrudníku a břicha.

Daria se místo odpovědi rozplakala. Sesula se k zemi. „Já vím, já vím, ale nechtěla jsem, aby vesnice Noema odsoudila. On ho chtěl jen potrestat, ale… Moc se rozčílil. Nechtěl mu tak moc ublížit. Všechny ty obklady mu dělal on sám, hrozně toho lituje.“

„Je vám milejší manžel než vlastní dítě?“ rozzuřila se Kristeen.

„Ovšem že ne. Oba je miluji, ale… ale… Noema by za to dost možná pověsili a Vladan se z toho přece dostane.“

Kristeen měla chuť té ženské podrápat obličej, ale ovládla se. „Nemluvte. Už radši nemluvte. Mám chuť pomocí kouzla přenést veškerou Vladanovu bolest a fyzické rány na vás a vašeho manžela.“

Následně Dariu poslala pro horkou vodu a několik bylin. Když jí zmizela z dohledu, Kristeen si zabrblala: „To snad není pravda.“

Jakmile se Daria po několika minutách vrátila se vším, co čarodějka požadovala, mohla se Kristeen pustit do práce. Nejdříve přirozenou cestou profesionálně vyčistila všechny rány. Potom vytvořila bylinnou mast, kterou chlapci namazala tvář i modřiny na zbytku těla. Při nanášení masti tiše šeptala magickou formuli.

Když skončila, sešla dolů do kuchyně, kde Daria připravovala oběd. Nejmladší syn seděl na podlaze a hrál si s hračkami.

„Za pár hodin vezměte vlažnou vodu a opatrně mu setřete mast z těla i obličeje. Rány budou stále dost vidět, ale zdaleka nebudou tak vážné. Pomocí magie jsem urychlila regenerační proces v jeho těle. Díky tomu, že nemá nic zlomeného, což je mimochodem zázrak, se do týdne úplně zotaví.“

Daria měla skelný pohled. Přikyvovala jako o život. „Děkuji vám, Kristeen. Vřele a srdečně.“

Kristeen na ni stále hleděla, jak si zasloužila. „To není všechno. Vyřiďte svému manželovi, že jestli se tohle bude ještě někdy opakovat – ať už sáhne na jakékoli vaše dítě, anebo na vás –, nejen že pomocí kletby přenesu jím způsobenou bolest na něj samotného, ale také ho zbavím toho, co má mezi nohama. A to myslím smrtelně vážně. Jestli máte strach mu to říct sama, pošlete ho za mnou domů. Ráda mu to vysvětlím i s názornou ukázkou.“

Daria znovu několikrát přikývla. „Ano, ano. Dobře. Slibuji, že už se to nestane. A váš vzkaz vyřídím. Co jsem vám dlužná?“

Kristeen naštvaně zavrtěla hlavou. „Nechte si své peníze na suroviny, které zítra Vladanovi nakoupíte. Ovoce, zeleninu, kvalitní maso, sýr. Bude potřebovat sílu. A taky ať hodně pije.“

Dál už se Kristeen neměla chuť s Dariou bavit.

***

„A to děvče?“ zeptal se Timett u večeře.

„Je v pořádku,“ odvětila Kristeen. „Tedy aspoň po fyzické stránce. Chlapcovo sémě se naštěstí v jejím těle neuchytilo, tudíž jsem jí ani nemusela nic vařit. Ale doporučila jsem bylinné čaje na uklidnění. Meduňku, třezalku, levanduli… Je z toho otřesená. Hlavně jsem říkala, ať nezůstává doma. Musí chodit ven mezi kamarády a snažit se na to nemyslet.“

„Nepřemýšlela jsi, že bys jí vymazala paměť?“ zeptal se Timett.

„Napadlo mě to, ale jen kdyby to přerostlo v nějaké velké trauma. Následující týdny ukážou.“

„Pravda, pravda.“

Jakmile se najedli, přesunuli se do společenské místnosti ke krbu, kde se Timett usadil v křesle s knihou a Kristeen usedla ke stolu, aby si celý den zapsala do deníku. Nepsala do něj každý večer, ale jen tehdy, když se stalo něco mimořádného. A to, že se tak dopoledne naštvala, mimořádné bylo.

„Málem bych zapomněl,“ promluvil po dlouhé chvíli Timett. „Vypadá to, že tu po nějaké době budeme mít čarodějnou společnost.“

To Kristeen zaujalo. Odložila brk a veškerou pozornost soustředila na manžela. „Skutečně?“

„Ano. Dnes mi to v sadech říkal Forest. Jeho bratranec byl pracovně několik měsíců ve městě Astrachakan. Seznámil se tam s nějakou čarodějkou, která se s ním má teď vrátit domů.“

„Co může čarodějku táhnout z města sem do Asterosu?“

„Sama jsi říkala, že ti víc vyhovuje život na vesnici než ve městě.“

„To ano, ale já jsem v tomto ohledu poměrně zvláštní jedinec. Většina čarodějek se drží měst kvůli výdělku. Žijí tam mnohem bohatší lidé a utrácejí za mnohem zbytečnější věci. Zvlášť v hlavním městě království. Když jsem se na jedno studené období zastavila v Ardenthalu, přivezla jsem si zpátky několik plných měšců. To byla samá kouzla štěstí, zlepšení postavy, sexuální kouzla… Každý den něco obchodního.“

„Tak třeba už má dost peněz i magického zvětšování mužského přirození,“ poznamenal Timett. „A teď chce žít někde mimo všechen ten ruch.“

Kristeen se uchechtla. „Třeba.“

„Je to nějaká Olivia,“ pokračoval Timett.

„Olivia?“ zopakovala Kristeen zaujatě a nad něčím zapřemýšlela. „A z Astrachakanu? To by mohla být Olivia de Rodrigez. Vzpomínáš si na ni?“

Timett se zamyslel. „Není to ta zlatovlasá s modrýma očima?“

„Ano, ano. Potkali jsme ji spolu asi před osmi lety, když jsme jeli do Astrachakanu.“

„Máš pravdu. Mohlo mi dojít, že je to ona. Ale přiznám se, že jsem úplně zapomněl, že existuje.“

„Z fleku jsi každopádně schopný říct, jakou měla barvu očí,“ podivila se Kristeen.

„To ano, ale až jak jsi to řekla. Vzpomínám si, že na nic jiného než na oči se jí totiž koukat nedalo. Boky žádné, hrudník plochý jak udusaná královská cesta…“

Kristeen se začala nahlas smát.

„Copak? Kdo by čekal, že čarodějka, která si může pomocí magie upravit tělo, bude vypadat tak jako ona? Vypadala jako nevyzrálá holčička.“

„Ano. Ale řekla bych, že už si ji tak pamatuje tolik lidí, že jí je trapné přičarovat si ženské křivky. Navíc tuším, že je o patnáct let starší než já.“

Olivia a Kristeen se poznaly, když bylo Kristeen přes čtyřicet. Tehdy si je najal primátor města Sensai, aby ho doprovázely na několikaměsíční obchodní cestě. Jeden čaroděj je totiž lepší strážce než pět ozbrojených vojáků.

„Neříkám přece, že si musí udělat prsa jako dva melouny, ale prostě…,“ Timett začal rukama na svém hrudníku vykreslovat malá prsa, „… aspoň něco. Jak ji může nějaký chlap chtít?“

Kristeen se pousmála. „Divil by ses, kolik mužských vzrušuje představa nevyzrálých holčiček.“

Timett se zatvářil dosti nechápavě. „Hm, to mě tedy neláká.“ Vstal, uklidil knihu zpět do knihovny a přešel ke Kristeen. Chytl ji za ruce a vytáhl na nohy. „Mně se líbí, když je za co chytit.“ Hned nato stiskl Kristeenino pozadí ve svých dlaních.

Usmála se, vzala jeho hlavu do dlaní a vášnivě svého manžela políbila.

Octobris, 1413

Tristan stál vtrávě apyšně hleděl na zcela prázdné pole. Na pole, kde ještě den předtím byly stovky brambor ke sklizení. Po celém dni práce byl špinavý aunavený, ale nevadilo mu to. Byl hrdý, že všechno stihl ocelé dva dny dřív, než měli sotcem vplánu.

Farma, na které Tristan žil apracoval, byla založena jeho prapradědem aposlední čtyři generace zajistila celé rodině nadstandardní životní úroveň. Na jejich pozemku se krom prostorného dvojdomku astájí nacházela čtyři pole atři sady skaždoroční bohatou úrodou, kterou rozprodávali na trhu ve vesnici Revlato. Farma se nacházela na samém kraji této vesnice. Tristan na ní žil společně se svou matkou Leonou, otcem Frederikem, manželkou Violou atřemi svými dětmi– prvorozenou dcerou Evelin, které bylo šest, achlapci dvojčaty Justynem aVendelynem, kterým nebyl ani rok.

Tristanovo polonahé tělo se lesklo potem aruce měl kvůli hlíně stejně hnědé, jako byly jeho vlasy. Ty se mu nyní lepily na čelo, tváře akrk. Cítil, jak každý jeho sval pulzuje.

„Máš vplánu to zrýt pohledem?“ zeptala se Viola, která právě přicházela za Tristanovými zády. Dlouhé světlé vlasy měla zapletené do copu, na sobě obyčejné krémové šaty atmavou starou zástěru.

Tristan se ohlédl ausmál se. Podíval se na ni těma svýma zelenýma očima přesně tak, jak to měla ráda. „Chtěl jsem, ale přerušila jsi mi soustředění. Teď to budeš muset udělat sama.“

Viola ho chytila za paži astoupla si vedle něj. „Dobře, zítra mě zapřáhneš do postroje ajá během dne pozemek proběhnu.“

„Platí,“ hlesl Tristan atiše se zasmál.

„Poslední čtyři dny jsi dřel jako kůň. IFrederik to říkal. Víš přece, že to nespěchalo.“

„Vím, ale čím dřív budeme mít všechno zboží na trhu, tím dřív ho prodáme. Atím dřív budeme mít klid. Letos to možná bude první rok, kdy všechno stihneme, ještě než udeří mrazy. Nesnáším vnich pracovat.“

„Já vím,“ odvětila Viola audělala krok, aby viděla svému manželovi přímo do tváře. Její oči měly skoro stejnou barvu jako ty jeho. „Ale nerada bych, abys padl vyčerpáním. Anejen já. Děti si tě budou chtít večer taky ještě užít.“

„Na děti si vždycky energii najdu,“ řekl, daroval Viole krátký polibek apoté popadl kárku snářadím. „Odvezu to dovnitř. Dala bys mi vařit vodu na koupel, prosím?“

Viola se usmála apřikývla. „Samozřejmě.“

Azatímco Tristan odvážel kárku do prostorné kůlny, Viola se vracela zpět dodomu. Aniž to věděla, skoro celou dobu zní její manžel nespustil oči. Zástěra díky uvázání vbocích zvýrazňovala její dokonalé ženské křivky.

***

Tristan seděl ve velké dřevěné vaně avědrem na sebe opakovaně lil horkou vodu. Snažil se uvolnit si namožené svaly. Když si myslel, že se mu to podařilo, pečlivě se umyl, ponořil se do vody až po bradu anásledně jen dlouho relaxoval. Byl si vědom, že tělo po takové dřině potřebuje kvalitní péči. Tedy pokud chtěl, aby mu dobře sloužilo aspoň dalších třicet let. Ležel tam, dokud voda nezačala chladnout. Pak vylezl, oblékl se avrátil se za rodinou.

Když přišel do obrovské kuchyně, kde to vonělo uzeným masem acibulí, Viola sLeonou už podávaly večeři na stůl. Frederik seděl jako vždy vjeho čele. Po pravici bylo místo pro jeho ženu, po levici místo pro Tristana. Na druhém konci seděly děti.

„Vím, že ti to říkám skoro každý den, ale dneska jsi odvedl obdivuhodný kus práce, Trisi. Obdivuhodnější než jindy,“ sdělil Frederik svému synovi.

„Máš pravdu,“ sedal si Tristan ke stolu. „Tohle opravdu říkáš každý den. Ajá stebou samozřejmě jako každý jiný den musím souhlasit.“

Otec se zasmál adlouze se napil piva. Poté uchopil plný džbán analil iTristanovi. „Od starýho Bergla, dej si.“

Tristan si sotcem přiťukl anaráz vypil celou sklenici.

„Do prdele, tomu říkám žízeň,“ zasmál se Frederik.

Zopačného konce stolu knim dolehl smích malé Evelin. Odmalička byla neuvěřitelně podobná Tristanovi. Jakmile se ale usmála, člověk spatřil její matku. Užuž otvírala ústa, aby dědečkova sprostá slova zopakovala, ale Viola jejím směrem vztyčila prst.

„Ať tě to ani nenapadne, mladá dámo.“

Evelin ústa zase zavřela ajen se usmívala. Šibalsky přitom pokukovala po svém dědečkovi.

„Sakra, Frede,“ řekla Leona ašvihla ho utěrkou přes prsa. „Aspoň před těmi dětmi mluv slušně. Začne pak takhle mluvit venku aco si lidé pomyslí?“

„Že jsme normální rodina,“ odvětil Frederik, zatímco svému synovi doléval pivo.

Leona sViolou si vyměnily starostlivé mateřské pohledy. Poté si sundaly zástěry apřisedly ke stolu, aby se všichni mohli společně navečeřet.

„Čeho máme letos nejvíc?“ zeptal se Frederik uprostřed jídla. „Abychom věděli, co vzít zítra na trh jako první.“

Tristan pohlédl na Violu, která pomáhala většinu plodin uskladnit. „Myslím, že brambory. Určitě.“

„Ale měli bychom se rychle zbavit išvestek,“ podotkla Viola. „Ženské je zavaří nebo je dají do knedlíků. Prodají se hned. Nám tu zanedlouho začnou hnít.“

Tristan přikývl. „To je pravda.“

Frederik chvíli přemýšlel. „Takže brambory ašvestky. No?“ Pokrčil rameny. „Proč ne.“

Po zbytek večeře už se obchod ani práce neřešily. Frederik vyprávěl, jak si včera mladý Nortern se starým Pavliskym rozbili huby, Viola dodala, proč to tak bylo, aTristan jen seděl abyl rád, že ujídla nemusí mluvit. Když dojedl, šel pomoct Viole dokrmit dvojčata, aby se sama mohla konečně najíst.

Po večeři dámy umyly nádobí, zatímco Frederik aTristan hlídali ratolesti adopíjeli džbán piva. Ajak tak Frederik seděl na zemi asnažil se dřevěnou hračkou zabavit malého Justyna, tázavě pohlédl na svého syna.

„Bude ještě další?“ zeptal se.

Tristan zvedl bradu ausmál se. Poté zalétl očima kViole azase zpět. „Uvidíme. Ještě jedno bychom asi zvládli, ale… Co si budeme povídat, není to úplně lehké.“

„To rodičovství není, ale vy máte obrovskou výhodu. Nemusíte se bát, že dítě navíc neuživíte, mohli byste mít deset dětí aneměli bychom stím problém. Pak jsme tu taky já aLeona. Kdybyste potřebovali, jsme kruce. Arádi.“

„Já vím, tati,“ odvětil Tristan. „AsViolou si toho oba moc vážíme.“

„Sám si říkám, jestli jsme si po tobě atvé sestře neměli udělat ještě jedno. Kdybychom tu měli dva takové, jako jsi ty, práce by odsýpala ještě rychleji.“

„To ano. Škoda že Naomi aLoran nechtěli zůstat zde. Místo je, anení problém přistavět.“

Tristanova sestra Naomi se před více než dvěma roky vdala avsoučasnosti pomáhala vpodniku svého manžela na druhém konci vesnice. Jeho rodina patřila mezi nejlepší výrobce obuvi vširém okolí.

„Ale nech být. Vdala se dobře aneutekla nám nikam daleko, jak to občas bývá. Ji imalého vídáme skoro tak často, jak chceme. Navíc si nejsem jistý, zda by byl Loran tady na farmě nějakým přínosem. Ruce má šikovné, ale jinak než my. Stejně jako my bychom nezvládli jeho práci, on by těžko zvládal tu naši.“

„To je pravda,“ odvětil Tristan apři dalším hraní se svými syny přemýšlel nad tím, jestli se cítí na další dítě, či nikoli.

Zanedlouho přišla pro dvojčata Viola. Rychle je opláchla ašla uložit do velké postýlky, kterou před jejich narozením Frederik vlastnoručně vyrobil. Vešli se tam oba kluci, adokonce by se mezi ně vešli ještě další dva.

Když večer postoupil, uložil Tristan istarší Evelin. Ta už, na rozdíl od dvojčat, měla svůj vlastní pokoj. Tristan ji bedlivě přikryl, políbil na čelo apřiložil dřevo do malých kamínek vrohu místnosti.

„Vnoci začíná být zima, takže hned jak ráno vstaneš…“

„… zkontroluju kamna, apokud uvnitř ještě bude žhavé, přiložím třísky,“ dokončila Evelin. „Já vím, tati.“

Tristan se usmál. „Zapomínám, že už jsi to dělávala vloni.“ Poté šel azačal zhasínat jednu petrolejovou lampu po druhé.

„Nepřečetl bys mi pohádku?“ poprosila ho Evelin, než zhasl poslední dvě. „Prosím,“ dodala nakonec tím svým medovým hláskem.

Jedno se muselo nechat. Ať byl Tristan sebevětší drsňák, jeho dcera ho dokázala přinutit téměř kčemukoli. Stačilo poprosit asmutně se podívat. Ovšem ne že by byla rozmazlená. Tristan aViola zní vychovávali velmi slušnou aštědrou dívenku. Anikdy by si nedovolila chtít po otci něco, co by chtít neměla.

Tristan jí byl jako vždycky okouzlený. „Tak dobře.“ Přešel kpolici avytáhl malou knížečku vkůži. Tu, zkteré Leona četla už iTristanovi, když byl malý. Sedl sikEvelin na postel aknížku otevřel. „Jaká to bude dnes?“

Evelin nezaváhala ani na sekundu. „Ozačarovaném lese abludičce.“

Tristan se pousmál. „Neznáš ji náhodou už skoro nazpaměť?“

„Samozřejmě že znám, ale ráda ji od tebe amamky poslouchám.“

„Dobře tedy.“ Tristan se opřel zády očelo postele adal se do čtení.

Když byl asi vpůlce pohádky, všiml si, že Evelin už tvrdě spí. Tiše zpostele zase slezl, vrátil knížku na své místo azhasl poslední lampy vjejím pokoji. „Dobrou noc, bludičko,“ zašeptal, než za sebou zavřel dveře.

Minul umývárnu azamířil přes chodbu do své ložnice. Viola seděla před toaletním stolkem se zrcadlem, azatímco si česala vlasy, dívala se sama na sebe. Už byla připravená do postele. Jediné, co měla na sobě, byla bílá košilka. Dva ze tří knoflíků vjejím výstřihu byly rozepnuté.

„Už spí?“ zeptala se Viola ahleděla na Tristana skrze zrcadlo.

„Jako dudek. Zase chtěla přečíst pohádku obludičce. Zvláštní, že ji to pořád baví poslouchat.“

„Ale jdi ty, taky jsi měl tu svou oblíbenou.“

„To ano,“ odvětil Tristan, sedl si na postel asundal boty. „Ale nikdy jsem na ní nebyl tak závislý jako ona.“

Viola dočesala své hutné kadeře akonečně se otočila ke svému manželovi. „Je to dívka. Smýšlíme jinak než vy muži, nezapomínej.“ Přešla kposteli apozorovala, jak se Tristan svléká do spodního prádla. Potom ale ještě skočil znovu do bot ašel přiložit do kamen.

„Takhle vypadáš neuvěřitelně přitažlivě,“ pronesla Viola ahltala jeho tělo pohledem. Tristan to neviděl, zíral totiž do plamenů apřihazoval polínka dříví. Aneviděl ani to, jak si Viola povolila výstřih košilky oposlední knoflík.

„Ve spodkách abotách?“ zeptal se pobaveně, než vstal aotočil se zpět kposteli. Trochu se zarazil, když spatřil, jak ho Viola svádí.

„Přesně tak,“ povytáhla jedno obočí. „Jen ty spodky to trochu kazí. Pryč snimi.“

Tristan se šibalsky usmál avracel se kní.

Viola se sesula zpostele na zem. Díky kožešině, která tam ležela, to nebylo pro její kolena nepohodlné. Tristan přistoupil těsně kní, pohladil ji po vlasech anásledně si nechal stáhnout ten jediný kus prádla, který na sobě měl. Viola ani nečekala, až se její manžel plně vzruší, achtivě si vzala jeho mužství do úst. Přesně věděla, co ajak má Tristan rád. Apodle toho konala. Precizně asvášní.

Tristan pohlédl ke stropu atiše vzdychl.

***

Vesnice Revlato měla ve svém středu prostorné náměstí, kde se dennodenně scházeli obchodníci anabízeli své zboží. Ať už to byly různé oděvy, ovoce, zelenina, obuv, či například šperky. Nikdo zobchodníků zde nebyl každý den, záleželo na poptávce akvantitě jeho produktů. Tristanova rodina se zde objevovala vždy na několik dní během jednoho měsíce.

„Zajeď stou károu pod střechu, ať nám na to zbytečně nepraží slunce,“ řekl Frederik.

Tristan zastavil koně, který byl zapřažen vpostroji atáhl káru sbramborami ašvestkami. Pohlédl kobloze. Byla pokryta těžkými šedými mraky, slunečních paprsků prosvítalo málo.

„No jo, úplná výheň,“ ušklíbl se aspomocí koně přesunul káru opár metrů vpravo.

Za pár minut měli postavený skromný stánek sširokým dřevěným pultem, na který vyložili košíky plné švestek abrambor. Kára stála zaparkovaná za jejich zády.

Jako první knim přispěchal starý Benjamin Forte. „To mě podrž, Romero senior aRomero junior konečně vytáhli ty svoje ublácený prdele zfarmy. Myslíte si, že na ty vaše brambory budu čekat věčně, nebo co?!“ Jeho hlas se rozléhal celým náměstím, za což byli Tristan sotcem rádi. Aniž si to totiž Benjamin uvědomoval, pomáhal jim lákat zákazníky.

„Chvíli trvá, než to člověk sklidí, ty starej budižkničemu,“ oplatil mu vesele Frederik.

„Vždyť si dělám srandu… Ale to jsou mi krásný švestičky. Těch bych si mohl taky pár vzít, hm?“

Za Benjaminem se pomaličku začala tvořit skupinka lidí. Nešlo ani oto, že by Tristanova rodina měla kdovíjak chutné brambory, ne. Byly to obyčejné brambory, ale jelikož jich každý rok měli nejvíc, mohli si dovolit trochu srazit cenu. Ato jim ve finále samozřejmě vydělalo víc.

„Kolik za deset kilo brambor?“ ptal se Benjamin.

„Sto šedesát rinálů,“ odvětil Tristan.

„Sto šedesát? Do prdele sváma. Připravte mi sto kilo, později přijedu skoněm akárou. Zaplatím vám to teď.“ Shodil brašnu ze zad avytáhl měšce plné mincí.

„Bude to tedy šestnáct set. Ale jestli máš nějaké zlaté, uvítám je,“ řekl Tristan.

Takzvaná zlatá mince, ikdyž zlatá rozhodně nebyla, měla hodnotu sta rinálů.

„Dám ti to půl na půl,“ hlesl Benjamin avyplatil Tristanovi tolik, kolik měl.

Po něm už následovali další zákazníci. Ti, co si brali méně nebo měli kárku, si vzali plodiny ihned, jiní si je zamlouvali apozději si je vyzvedávali podobně jako pan Forte. Když krátce po západu slunce Tristan sotcem rozebírali svůj stánek ajeho části nakládali do káry, nezůstalo jim zbrambor ani švestek vůbec nic.

„Zítra toho můžeme vzít asi víc, co myslíš?“ zeptal se Tristan otce.

„Myslím, že určitě. Dneska se po tom všem jen zaprášilo,“ souhlasil Frederik. Pak zaměřil pozornost na opodál stojícího vesničana, který na ně mával.

„Zítra se uvás zastavím, Romero!“ křičel onen muž.

Frederik na něj súsměvem taky zamával. „Abys chcípnul, ty starej zmrde,“ řekl si sám pro sebe, aniž povolil svou masku přátelského pozdravu.

Tristan si pobaveně odfrkl, naložil poslední zbytky stánku avyskočil na přední část káry. „To byl Nervilův otec?“

Frederik vylezl kTristanovi. „Ano.“

„Aproč přesně má ten starej zmrd chcípnout?“ zeptal se apomocí otěží uvedl koně do pohybu.

„Jeho žena Michaela se mnou vyrůstala. Moc hodná ženská. Ataky nesmírně krásná. Stará se mu odomácnost ašest dětí, aten kluzkej had chodí skoro ob den šukat děvky.“

„Vím, okoho jde. Amáš pravdu. Nervilova matka je krásná ženská. Ihodná. Co může mít za problém?“

„Kdo ví. Pokaždé když ho vidím, modlím se, aby od nějaké té coury chytnul červy arychle chcípnul. Jenže asi by nakazil iMichaelu.“

Tristan sFrederikem opustili náměstí. Jeli ulicí nejstarší části vesnice.

„Být jeho ženou, pošlu ho do háje. Chlapi by se oni poprali, ikdyž má šest dětí,“ řekl Tristan.

„Obávám se, že to chudák ani neví.“

„To nemyslíš vážně, ne? Jak by jí vysvětloval, že je pořád pryč?“

„To víš, ona doma neví, která bije, když se stará ošest krků. Akdyž jí řekne, že jde za chlapama na pivo, myslíš, že otom nějak víc přemýšlí? Ne. Má plnou hlavu dětí.“

Tristan se zatvářil znechuceně. „Vtom případě už tě chápu.“

***

Tristan ležel vposteli, hleděl do stropu asnažil se ignorovat křik malého Justyna, který se před malou chvilkou probral uprostřed noci. Ležel vpostýlce, zatímco Viola vkuchyni ohřívala kaši.

Třeba se unaví, říkal si Tristan. Zkus dělat, že spíš. Když uvidí, že oněj chvíli nikdo nejeví zájem, možná se zklidní. Ale děl se pravý opak, malý Justyn brečel tolik, že už se pomalu začal zajíkat.

Tristan své děti miloval, ale po celém dni na nohou se chtěl prostě vklidu vyspat. Nakonec vstal, zvedl Justyna zpostýlky azačal ho chlácholit. Plakat sice nepřestal, ale zklidnil se. Jeho bratr Vendelyn ležel vpostýlce sotevřenýma očima. Vyjeveně sledoval Tristana, jak přechází zmísta na místo ahoupe Justyna vnáručí.

Viola přišla po pár minutách. „Pokud chceš, nebude mi vadit, když půjdeš spát vedle. Chápu, že toho máš po těch dvou dnech asi až nad hlavu atohle ti nepomáhá,“ natáhla se kTristanovi pro Justyna.

Tristan nad tím chvíli uvažoval, ale když viděl, že se malý zklidnil, usmál se. „Ne. Nechci odcházet kvůli tomu, že naše děti brečí. Nepřijde mi to správné, jsme vtom spolu.“

Viola si ho prohlédla se značnou mírou respektu. „Dobře, ale ikdyž si toho moc cením, skutečně by mi to nevadilo. Chápu to. Já si přes den mohu zdřímnout snimi, ty teď moc ne.“

Tristan si přitáhl Violu ismalým ksobě do náručí apevně je oba objal. Nos přitom ponořil Viole do vlasů anadýchal se jejich vůně.

„Dám jim najíst avrátím se do postele. Běž spát, ano?“

Tristan přikývl adostal od Violy krátký polibek. Jakmile se poté vposteli přikryl, okamžitě usnul.

***

Dopoledne bylo krásně, díky čemuž práce Tristanovi rychle utíkala. Když brzo ráno sotcem nakládali káru, bylo na něm znát, že je unavenější, než by chtěl, ale brzo ho to přešlo. Do vesnice snimi ten den jela iLeona, potřebovala na trhu něco nakoupit.

Aže tedy nakupovala. Využívala toho, že tam Tristan sFrederikem měli káru, abrala zboží ve velkém. Vždy něco koupila, odnesla to do káry azase běžela zpět.

„Leni,“ odchytil ji Frederik vdobě oběda, „vezmi to na chvíli za mě, skočím nám pro něco kjídlu.“

Leona se na svého muže usmála aza pultem ho okamžitě vystřídala.

„Mizí to jak ďas,“ poznamenala, když nahlédla do káry.

„Jo,“ přitakal Tristan akousl do švestky. „Tahle byla poslední, abrambor už máme taky jen polovinu. Říkali jsme si, že od zítra je zkusíme odvacet rinálů zdražit.“

„Klidně otřicet. Pořád budeme mít jednu znejnižších cen.“

Tristan viděl, že vtuto chvíli se kjejich stánku nikdo neblíží, azvědavě vyskočil na káru. „Cos to vlastně koupila?“

Vkáře byly složeny zimní kabáty ašály, spousta bylinek, pár bedýnek ovoce, jež unich na farmě nerostlo, nové záclony, pár pokrývek hlavy apoté různé druhy přívěsků ašperků.

„Koukám, že ses činila,“ řekl Tristan pobaveně.

„Ty kabáty byly skoro zadarmo. Ajelikož stále více přituhuje, už jsem to nechtěla odkládat.“

„Hmm, aktěm novým náušnicím ti to bude ladit?“ zeptal se Tristan pobaveně.

„No vidíš, na to jsem nepomyslela,“ zděsila se Leona avydrápala se nahoru, aby si pořízené zboží ještě jednou prohlédla.

Tristan se zasmál aseskočil dolů.

„Myslím, že to bude dobré,“ odvětila Leona súsměvem na tváři.

Jestli se Tristanově matce nedalo něco upřít, tak to, že vždycky vypadala naprosto fantasticky. Byla sice hezká, ale otom to nebylo. Vždy věděla, co přesně si obléci, jaké líčení použít ajaké doplňky ašperky si vzít. Ikdyž ji čekala práce na poli či vkuchyni, oděvy měla vždy perfektně zabrané tam, kde to potřebovala, což způsobovalo, že ve všem vypadala velmi přitažlivě. Tristanovu otci Leonu záviděl nejeden muž. Dokonce iTristanovi přátelé si na ni dělali zálusk. Její kouzelné hnědé oči abujná prsa uměly své.

„Bude ti to slušet,“ řekl Tristan. „Ostatně jako vždy.“

Leona se usmála apohladila ho po tváři. „Děkuji. Takové věci se krásně poslouchají, když je ženě přes čtyřicet.“

„Bylo ti čtyřicet vloni, mami. To je skoro jako třicet.“

„No ale itak jsem už pěkně stará škatule.“

Tristan se rozesmál azačal se věnovat zákazníkovi, který právě přišel. Aion, přestože byl mladší než Tristan, po Leoně zbožně pokukoval.

„Brambory?“ pronesl Tristan suše, aby získal jeho pozornost.

Leoně to nedalo ahlasitě se rozesmála.

***

„Proč nezůstaneš déle?“ ptal se Tristana René, zatímco seděli nad džbánem piva.

„Přesně. Skoro tě teď nevídáme,“ dodal Samuel.

„Mám doma tři děti ana farmě je teď spousta práce. Začátek studeného období je vždycky krušný, vždyť to znáte.“

Když večer Tristan aFrederik sklidili stánek analožili ho do káry, zastihli je René aSamuel, Tristanovi přátelé, kteří naléhali, aby snimi šel do krčmy na pivo. Aačkoli byl Tristan unavený, přikývl. Spřáteli nikde nebyl už několik týdnů.

„Já mám taky tři děti ataky mám práci. Slyšíš mě, že bych se vymlouval?“ utrousil René.

„Ty vole, ale tvým dětem je od pěti do sedmi. Já mám doma dvojčata batolata. Azrovna dneska vnoci jsem se moc nevyspal, ale to je jedno. Dopiju svámi džbán apůjdu. Slibuju, že jakmile skončí tenhle chaos, někam zajdeme. Třeba ina lov do lesa, dlouho jsme nebyli.“

„Hm, tím lovem to dost zachránil, že?“ zeptal se Samuel Reného.

„To tedy ano, ale… Je tu jeden háček.“

„Jaký?“ zeptal se Tristan.

„Už jsem objednal další džbán.“

Tristan protočil oči vsloup, ale nakonec se donutil kúsměvu, když ho Samuel popadl za ramena azačal sním třást, aby se probral.

Nakonec to dopadlo tak, jak by se od tří chlapů na pivě čekalo. Celkem padlo pět džbánů aTristan se plahočil domů až pozdě vnoci. Cestou si zpíval Kde máš, klisničko, hříbátko své, díky čemuž mu chůze utekla poměrně rychle. Jakmile přišel domů, svlékl se atuhý padl do postele.

Probudil se nečekaně pozdě. Trhl sebou arozhlédl se po ložnici. Viola byla pryč advojčata vpostýlce také nebyla. Oblékl si kalhoty apřešel do kuchyně. Tam našel jak svou ženu, tak všechny své děti. Evelin seděla ustolu aopisovala slova zknihy, dvojčata si hrála na tlusté dece na zemi aViola vařila oběd.

„Dobré ráno,“ pronesl Tristan chraplavě.

„Dobré,“ pronesla Viola súsměvem adál míchala omáčku vhrnci.

„Co to máš shlasem, tati?“ smála se Evelin.

„Tomu se říká poopilecký přízvuk,“ rýpla si Viola.

Tristan se pousmál ausadil se ke stolu. „Jo… René aSamuel–“

„Já vím, Frederik nám to říkal. Vsázeli jsme se, vkolik jim utečeš,“ řekla Viola. „Amyslím, že jsem vyhrála.“ Poté nalila čaj do šálku apostavila ho před Tristana.

„No… Neutekl,“ utrousil suše Tristan.

„Jak říkám,“ pokračovala Viola, „vyhrála jsem.“ Krátce se zasmála, políbila manžela na tvář aznovu se vrátila khrnci.

„Počkat,“ uvědomil si Tristan. „Měl jsem jet ještě dneska státou do vesnice. Kde je?“

„Klid. Leona tam jela sním aprý zůstane celý den. Jenom prosí, abys začal srytím. Prý co stihneš, stihneš.“

„To zní dobře,“ řekl Tristan, uvelebil se vžidli avychutnal si dopolední čaj.

Později pomohl Viole sobědem, společně se všichni najedli, azatímco šla Viola umýt nádobí, Tristan uspal dvojčata. Když se vrátil, Viola seděla sEvelin ustolu aposlouchala, jak jí předčítá zknihy. Všichni vTristanově rodině uměli číst ipsát, atak tomu učili odmala iEvelin, která byla den ode dne šikovnější. Právě přečetla bez chyby celý odstavec.

„Páni,“ vydal ze sebe Tristan zapřený odveře. „Ještě chvíli abudeš umět číst líp než já.“

Evelin zavrtěla hlavou.

„Ne? Jak to, že ne?“ ptal se Tristan.

„Protože pak bych musela číst pohádky já tobě, tati,“ odvětila.

Viola si se svým mužem vyměnila pobavený výraz aoba se dali do smíchu. Evelin se knim přidala. Poté ji Tristan poprosil, ať mu přečte ještě něco, aby měla Viola také nějaký čas pro sebe.

Oněco později, když dvojčata ještě spala aViola si užívala horké koupele, se Tristan aEvelin přesunuli ven. Tam Tristan dával dohromady rycí postroj pro koně aEvelin si stavěla městečko zvlhké hlíny apísku. Koutkem oka ji sledoval ažasl, jak moc si jeho dcera dává záležet na detailech. Nebylo to jen otom něco postavit, kdepak. Chtěla to mít dokonalé. Dokonce si pak našla tenký klacík, kterým do staveb kreslila kamenné bloky.

„Vtakovém bys chtěla bydlet?“ zeptal se jí Tristan apokynul kpaláci včele jejího městečka.

Evelin rozhodně zavrtěla hlavou. „To ne, ale líbí se mi. Babička mi ho ukazovala vknihách. Takový palác je prý vhlavním městě.“

„Ano, to je pravda.“ Tristanutáhl jeden zpopruhů. „Ale naživo jsem ho neviděl, nikdy jsem tam nebyl.“

Evelin pokrčila rameny apokračovala ve zdobení svého výtvoru. Jakmile se knim ale skrz otevřené okenice donesl pláč právě probuzených dětí, klidná část odpoledne skončila. Uvečeře musel Tristan každopádně uznat, že si za celý den krásně odpočinul.

„To jsem rád,“ řekl Frederik. „Také bych to po těch třech dnech potřeboval. Zítra si můžeme dovolit vyrazit do vesnice trochu později.“

„Myslím, že se vůbec nic nestane,“ pronesl Tristan aspokojeně dojedl drůbeží maso se sýrem achlebem.

„Mimochodem, Leni, viděla jsem ty kabáty, cos včera koupila,“ podotkla Viola. „Úžasná práce. Jsou neuvěřitelně teplé, ale zároveň skoro nic neváží. Čí je to práce?“

„Patrovských. Prý si přivezli nějakou speciální látku změsta Toglyati. Neměli jich moc. Myslím, že tak třicet maximálně, tak jsem je hned vzala. Je tam ijeden menší pro Evelin.“

„Ano, všimla jsem si. Děkuji moc. Nějak mi nedošlo, že za chvíli budou mrazy. Ještě bych sní ráda doběhla kševci, aby měla pořádné boty.“

„Udělej to zítra. Já se postarám ooběd, večeři idvojčata avy dvě můžete vklidu zajít do vesnice.“

„Můžete jet ráno snámi,“ nabídl Tristan. „Ať ušetříte aspoň jednu cestu pěšky.“

Viola párkrát přikývla. „Tak jo. Tím pádem bychom mohly být do oběda zpátky.“

„Nedáme si víno?“ navrhla Leona. „Včera jsem koupila prý nějaké moc dobré.“

„Dám si ráda,“ zareagovala Viola nadšeně. „Jen dám kluky rychle spát.“ Akdyž řekla rychle, skutečně to tak myslela. Byla zpátky za pár minut.

Tristan nevěřil, že by dvojčata usnula tak brzy. „Mám strach, že si naše děti právě otrávila, aby ses ktomu vínu dostala co nejdřív,“ utrousil.

„Byli utahaní. Navíc za soudek dobrého vína by se ze mě stala izaříkávačka koní.“

Rozesmál se celý stůl, včetně Evelin, která měla dovoleno snimi ještě chvíli zůstat. Jakmile ji ale poslali do postele, konverzace ustolu se nemálo zvrhla. Leona začala historkami, kde kdo ve vesnici komu zahýbá aským. Po svém monologu se dlouze napila amáchla nad tím rukou.

„Všechno jsem zjistila. Na trzích se vždycky šíří ty nejlepší klepy.“

„Avíš iněco otom, jak to dopadlo smladým Genydym?“ zeptala se Viola zvědavě.

Omladém Genydym se šuškalo, že ho chytili při krádeži vsadech. Vesnická rada ho chtěla na pár měsíců zavřít do chládku, ale někteří občané se proti tomu postavili. Byli toho názoru, že je lepší dvanáctiletého chlapce seřezat než zavřít.

„Samozřejmě že ano,“ pokračovala hrdě Leona. „Nakonec dostal veřejný výprask, až jim ho vcelé radě bylo líto. Prý měl prdel tak fialovou jako letošní švestky.“

„Au. Chudák,“ řekla Viola se svraštěným čelem.

„Jakýpak chudák?“ divil se Frederik. „Prdel se mu za pár dní zahojí. Lepší než být měsíce zavřený ve věznici. Podle mě může být rád, že to dopadlo takhle.“

„Dále sem prý za pár týdnů přijede nějaká hrozně vychvalovaná bylinkářka,“ řekla Leona. „Lektvary všeho druhu. Ale mastné, takže si máme připravit plné měšce, jestli budeme něco chtít.“

„Bylinkářka, nebo čarodějka?“ ujistil se Tristan.

„Prý bylinkářka,“ odvětila mu Leona. „Ale víte, jak to dnes je. Čarodějky často tvrdí, že nejsou tím, čím jsou, jelikož pak po nich lidé chtějí naprosté nesmysly. Ane ane jim dát pokoj.“

„Už dlouho jsem žádnou nepotkala,“ hlesla Viola.

„Ještě aby jo,“ řekl Frederik. „Všechny hlavní cesty jsou od naší vesnice minimálně šest sedm kilometrů. Když nějaký čaroděj cestuje změsta do města, ani si nás nevšimne. Nevím, jestli bohužel, nebo bohudík.“

Tristan se napil ze své číše azapřemýšlel. „Nebylo by od věci tady nějakého mít. Jakmile někdo vážně onemocní, musí se sním do nejbližší vesnice, kde nějaký čaroděj je. Anejednou se stalo, že chorý cestu nepřežil.“ Čaroděje neviděl už přes čtyři roky asám vživotě sžádným nejednal, protože to nebylo zapotřebí.

„Jo, no… Dalo by se otom polemizovat.“ Frederik dopil své víno, aby si mohl zase trochu dolít.

„Co vlastně René aSamuel?“ zeptala se Leona svého syna. „Je unich něco nového?“

Tristan zapřemýšlel. „Vlastně asi ani ne. Dostal jsem sekec za to, že se teď nevídáme, takže jsme se domluvili na lovu. Samozřejmě až bude čas.“

„Minule jsem viděla Reného dceru. Vypadala, že se má až moc dobře,“ poznamenala Viola.

„Hm?“ obrátil se kní Tristan.

Viola pokrčila rameny. „Promiň, ale je dvojnásobná než ostatní dívky jejího věku. Anemyslím tím do výšky.“

„Zas tak tlustá není, ne?“ zpochybnil to Tristan.

„Ale je,“ přidala se Leona. „Také jsem na ni minule koukala, už nevím, kde to bylo. Ale Viola má pravdu. Je to kusanec. Ajestli stím rodiče něco nezačnou dělat, za chvíli ji trefí šlak. Kolik jí je? Sedm?“

Tristan přikývl.

„Mohla by mít problémy,“ dodala Leona.

„René je přitom vysekaný kus chlapa,“ pokračovala Viola. „Ajeho Tea má snad užší pas než kdysi před porody. Zaráží mě, že ji nehlídají. Za pár let si bude chtít hledat manžela a… Nejsem si jistá, zda oni někdo bude stát.“

„Pozor!“ vstoupil do toho Frederik. „Znám chlapy, co maj rádi tlustý ženský. Třeba Fievart od Gastona… Ten na tom úplně ujíždí, přitom je sám jak stéblo. Chlapi si zněj minule dělali prdel, že když si vezme nějakou takovou ženskou na sebe, musí se pod ní zlomit.“

„Tati?“ popíchl ho Tristan.

„Fajn, to já si zněj utahoval, no. Ale nebyl jsem sám.“ Všichni se dali do smíchu.

Rodina seděla ustolu ještě pár hodin, než se rozhodlo, že je načase jít do postelí. Jeden soudek samozřejmě padl.

Viola iTristan vešli do své ložnice velmi ovínění. Ani nezkontrolovali, zda dvojčata spí, aihned se na sebe vrhli. Strhali ze sebe šaty, jak nejrychleji to uměli, ašli na věc. Nemělo to být něžné, ale vášnivé akrátké. Viola vzepřená na kolenou se prohnula, jakmile ucítila Tristana vsobě. Při každém jeho přírazu hlasitě zasténala. ATristan též. Netrvalo dlouho abylo po všem. Oba dva se svalili do postele asnažili se zkrotit svůj zběsilý dech. Když se jim to podařilo, Tristan se otočil směrem kpostýlce.

„Ani to snimi nehnulo,“ poznamenal.

„Jak jsem říkala, byli utahaní,“ odvětila Viola apřitiskla se kTristanovi tak blízko, jak jen to šlo. „Myslím, že jsme právě zadělali na další.“

Tristan se usmál. „Proč myslíš, že zrovna teď?“

„Nevím, mám takový pocit. Nevadilo by to, že ne? Slyšela jsem, jak jste si otom předevčírem povídali státou.“ Zvedla se apohlédla Tristanovi do očí.

„Samozřejmě že ne. Budu je milovat, ikdybychom jich měli tucet.“

„Čtyři stačí,“ řekla Viola, která bojovala se smíchem.

„Něco ti řeknu. Pokaždé když jsi nám dala nové dítě, jsem se do tebe znovu zamiloval. Avíc.“

Viola se začervenala. Naklonila se adlouze avášnivě Tristana políbila. Sotva pak složila hlavu na jeho hruď, oba spokojeně usnuli.

***

Kristeen se probudila aměla chuť začít křičet. Ale neudělala to. Věděla, že by tím ničeho nedosáhla. Okamžitě se posadila asnažila se ovládnout třes, který se zmocnil celého jejího těla. Až po chvilce si uvědomila, že leží ve vlastním potu.

Timett vedle ní se probudil též. „Kristeen? Co se děje?“ Až pak si všiml jejího výrazu. Nikdy uní takový neviděl. Ať se stalo cokoli, Kristeen byla všoku. Vočích jí tančil strach. „Kristeen?“ zopakoval Timett její jméno. „Jsi vpořádku?“

Po jejích tvářích stekly první slzy. Pohlédla na Timetta asnažila se ze sebe dostat nějaká slova. Ta ovšem nepřicházela.

„Kristeen, uvšeho na světě, mluv se mnou. Děsíš mě.“

Kristeen otevřela ústa. Brada se jí třásla. „T-T-Timette…“ Její hlas zněl jinak. Úplně vjiné tónině. „Stalo se něco strašného.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Timett.

***

Tristan otevřel oči azhluboka se nadechl. Bylo to tuhé anepříjemné zalapání po vzduchu. Jako kdyby se předtím topil. Ihned věděl, že je něco špatně.

Panovala černá noc aon ležel na zemi ve stodole. Celý zpocený aod bláta. To ale nebylo všechno. Každý jeho sval vtěle řval bolestí, vhrdle měl drásající sucho ahlava se mu točila. Co se děje? Jak jsem se sem dostal? říkal si, zatímco se snažil vydrápat na nohy. Při celém tom procesu vrčel bolestí.

Jakmile se mu podařilo vstát atrochu se rozkoukat, přepadla ho panika. Kromě toho, že ve stodole nebylo jediné zvíře, tam byl obrovský nepořádek. Jako kdyby se splašil kůň azačal pobíhat zmísta na místo, přičemž všechno poshazoval na zem.

Něco se tu stalo. Kde jsou sakra zvířata? pokračoval vmyšlenkových pochodech. Ještě jednou se po celé stodole rozhlédl ase smíšenými pocity vyrazil ven.

Itam krajina zela prázdnotou. Nedávalo to žádný smysl. Kdyby se zvířata dostala ze stodoly, musela by se pohybovat někde vokolí. Rozhlížel se amžoural do tmy. Soustředění mu ale narušoval jeho stav. Přemýšlel, jestli nedostal ránu do hlavy. Nevěděl, jak to popsat, ale rozhodně se necítil dobře. Skoro jako kdyby se každý jeho sval vzpíral zbytku těla. Oněco zakopl. Bylo to městečko, které Evelin postavila zhlíny apísku, tedy aspoň jeho zbytky. Zavrávoral.

„Co se to tady do prdele děje?“ zabručel avyšel směrem kdomu. Vypadalo to, že uvnitř nehoří jediná svíce. Udělal sotva pár kroků avšiml si, že hlavní dveře jsou vyražené zpantů. Tristana polilo horko, vuších mu zatepalo azačalo mu docházet, že ať se tam stalo cokoli, nebylo to nic dobrého. Na malou chvíli zaváhal, ale nakonec se rozběhl dovnitř. Stále měl pocit, jako kdyby se mu jeho vlastní tělo vzpíralo.

Jakmile se dostal do společenské místnosti, zalapal po dechu. Všude byla krev vpodobě cákanců išmouh. Na zdech, nábytku, podlaze… Úplně všude. Strach, který se ho zmocnil, se nedal nijak popsat. Na okamžik ho úplně paralyzoval, až se mu zatmělo před očima. Opět zalapal po dechu aihned se rozeběhl do ložnice, kde, jak doufal, najde Violu sdětmi.

Rozrazil dveře arychle očima přelétl místnost.

Pak to přišlo.

To, na co se mu naskytl pohled, bylo jako nůž, který se mu zapíchl do břicha asvou čepelí se sune výš avýš. Připadal si, jako kdyby mu něco řezalo orgány. Na několik dlouhých sekund přestal dýchat ajeho tělo se dostalo do jakési křeče.

Vposteli ležela Viola sEvelin. Obě ve velmi nepřirozených polohách, tváře bledé, oči dokořán. Udělal prvních pár kroků apadl před postel. Mrtvé oči jeho dcery jako kdyby ho vtu chvíli sledovaly.

„Ne,“ dostal ze sebe, vydrápal se na lůžko auchopil Evelin do náručí. „Zlatíčko, no tak. Prober se.“ Tohle se neděje, říkal si. Tohle se nemůže dít. Lehce sní zatřásl, ale jistá jeho část věděla, že to nemá cenu. Její tělo bylo už dokonce ztuhlé. „Evelin, slyšíš mě? Prober se. Tady je táta. Tatínek. Prober se, prosím!“

Nedokázal vstřebat to, co měl přímo před sebou. Nedokázal. To, co viděl, pro něj bylo nepřípustné. „Prosím, prosím. Musíš se probrat.“

Jeho oči poté uhnuly do přikrývek kamsi za Evelin. Naklonil se azjistil, že za ní leží dvě nehybná tělíčka obou batolat.

Zatočila se mu hlava, ústa jako kdyby se mu zaplnila kouřem. Pomyslný nůž se přitom dostal až khrudi. ZTristanova hrdla vyšel téměř nelidský řev. Slzy mu tekly proudem ajeho tvář se zkřivila bolestí. Co se stalo? Proč? Jak?! ptal se. Tohle se neděje, tohle se neděje. Prosím. To, co mu prostupovalo tělem, už by nenazval bolestí. Bylo to něco daleko horšího.

Zatímco mu Evelin ležela vklíně, obrátil se Tristan kViole. Též si ji přitáhl ksobě azatřásl sní. „Lásko,“ hlesl. „Lásko, prober se. Prosím. USvatého, prosím! Prosím! Prosím!“

Bylo to neúnosné. Cítil se, jako kdyby mu někdo kpomyslné čepeli navíc zarazil do hrudi rozžhavený pohrabáč. Plíce, srdce, jícen… Jako kdyby se mu orgány trhaly.

Tristan žadonil: „Prosím! Vzbuďte se. Prosím! Prosím!“

Ale byla to jen slova, která nebyla nic platná. Jeho manželka aděti byly mrtvé. Odešly. Zmizely. To, co viděl, byly jen prázdné schránky bez toho, co jeho milované dělalo lidmi.

Jeho úpění bylo slyšet po celém pozemku farmy arozléhalo se do černé noci. Ruce se mu nezvladatelně třásly, když dceru amanželku opatrně pokládal zpět do postele. Až tehdy si všiml, že Viola iEvelin mají na krku ošklivý kousanec. Skoro jako od zvířete. Rozhlédl se kolem. Vpokoji žádná krev nebyla. Popadl do náručí dvojčátka. Byla na tom stejně ajejich malá tělíčka byla ktomu všemu viditelně zlámaná.

„Ne, ne, ne,“ vydal ze sebe mezi hlasitými vzlyky. Pohlédl zpět na Evelin. Tu pohádku obludičce. Prosím, tati, znělo mu vhlavě.

Jeho tělo už to nezvládlo. Stihl položit dvojčátka na postel, potom padl na zem azačal zvracet.

Když se po pár minutách napřímil, uvědomil si další skutečnost. Máma státou… Utřel si ústa aneohrabaně zamířil knim do ložnice. Cestou se opíral ostěny anábytek.

Leona ležela nehybně na zemi abyla vmístnosti sama. Její oči byly též otevřené dokořán atvář měla děsivě bledou.

„Mami,“ dostal ze sebe Tristan apadl kní na zem. Vzal ji do rukou azatřásl sní, ale ani Leona nejevila sebemenší známku života. „Ne, ne, ne… Mami, prosím! No tak! Mami, prosím!“ Leona byla chladná jako led. Ta žena tu byla celý jeho život aještě večer zářila štěstím. Nebylo možné, aby byla pryč. „Maminko…“

Bolelo to. Děsivě to bolelo, aon to nedokázal zastavit.

Netušil, co má dělat.

ILeona měla na krku krvavý kousanec. Kolem ní čisto, až na noční košili sněkolika tmavými fleky. Uchopil Leonu do náručí, položil ji do postele ajen zíral do prázdna. Nebyl schopný přemýšlet. Schvácený žalem přešel ktoaletnímu stolku, chytil ho za desku asřevem sním hodil ozeď. Kus nábytku přeletěl celý pokoj tak rychle, že to Tristan pomalu ani nezaznamenal. Stolek se tou ránou rozpadl na kusy.

Kde je táta? zeptal se sám sebe.

Vrátil se do společenské místnosti, kde jako by cítil přítomnost své rodiny. Prošel až kzadním dveřím, které vedly na verandu aven na dvorek. Na verandě bohužel našel to, co hledal. Tělo jeho otce leželo na dřevěných parketách abylo zcela nehybné. Jediný rozdíl spočíval vtom, že Frederik byl značně zmáčený krví. Vypadalo to, že ať se vdomě stalo cokoli, jediný Frederik se zvládl trochu bránit.

Tristan se sesul kněmu na studené dřevo. Snažil se uvědomit si, co se právě stalo. Přišel ocelou rodinu. Omilovanou matku sotcem, omilující ženu, osvé tři děti. Nedalo mu to, nadechl se azplných plic bolestně zařval. Zvuk, který se mu vydral zhrdla, ani moc nepřipomínal ten lidský.

Najednou ale pocítil malou kapičku naděje. Naomi.

Tristan svou zesnulou rodinu nerad nechával takhle, ale musel. Musel se přesvědčit, že aspoň jeho sestra je živá avpořádku.

***

Kristeen seděla vkřesle, vrukách svírala hrnek čaje astále se třásla. Timett zapálil ještě jeden svícen, aby vmístnosti panovalo trochu větší světlo. Vypadalo to, že má osvou ženu opravdu strach.

„Už je ti lépe?“ zeptal se jí apřisedl si kní.

Skoro se nehnula. „Já nevím. Bylo to tak… Nedokážu to popsat.“

„Co myslíš, že se stalo?“

„Já vím, co se stalo. Někde zemřelo neuvěřitelné množství lidí. Najednou. Nebo během velmi krátké chvíle.“

„Jak velké množství?“ zeptal se Timett opatrně.

Kristeen mu pohlédla do očí. „Stovky.“

„Takže myslíš, že někde vypukla válka? Nebo byla vykonána nějaká hromadná poprava?“

„Ne,“ zavrtěla Kristeen hlavou. „Tohle bylo něco jiného. Něco mnohem děsivějšího.“

***

Tristan se dostal kvesnici velmi rychle. Když ale doběhl kprvnímu domu auviděl izde vyražené dveře, málem se znovu skácel kzemi. Nad ničím nepřemýšlel avešel dovnitř.

Jiná rodina, stejný osud. Všichni povražděni ve svých postelích.

Vyběhl zdomu azkusil další. Apoté ještě jeden. Situace byla všude stejná. Jeho jiskra naděje pomalu zhasínala. Itak se ale rozeběhl směrem, kterým bydlela jeho sestra.

Dveře byly vyražené, dílna netknutá. Ložnice skrývala dvě mrtvá těla– Naomi ajejího manžela Lorana. Aikdyž si Tristan myslel, že už na tom nemůže být hůř, spletl se. Klesl ktělu své mladší sestry adlouho vzlykal.

Naomi sTristanem se zbožňovali. Byl to její ochránce amentor. Když se seznámila sLoranem, byl Tristan první, komu ho představila aptala se na názor. Jako malí byli téměř nerozluční. Chodívali spolu nakupovat na trh sladkosti, hrávali si od východu slunce až do jeho západu, vzájemně na sebe dávali pozor… Naomi byla součástí každé jeho vzpomínky na dětství.

Tristan si říkal, kolik bolesti asi může lidské tělo zvládnout, azačínal si přát, aby právě tohle byla ta míra bolesti, která ho zabije. Nezvládal pomyšlení, že by měl jakýmkoli způsobem pokračovat vživotě. Ne po tomhle. Ne bez nich.

Po nějaké chvíli se musel donutit vstát ajít se podívat na svého synovce Ronna. Jak čekal, ijeho stihl stejný osud.

Tristanovy myšlenky se začaly formovat do slov. Co se to tu kurva stalo? Kdo nebo co to udělalo? Všechno, co viděl, nasvědčovalo tomu, že takové neštěstí způsobilo něco, očem Tristan pochyboval, že vůbec existuje. Tedy až do této chvíle.

Sedl si vkuchyni na židli, otevřel láhev pálenky aběhem pár minut ji celou vypil. Chutnala zvláštně.

Věděl, že musí začít něco dělat. Musím se vydat do jiné vesnice aoznámit to. Musím nějak… nějak… Nemůžu tady svou rodinu přece takhle nechat. Musím je řádně pohřbít. Anebo spálit těla. Spálit tělo své manželky asvých dětí… Svých dětí…. Moje děti jsou pryč. Už je nikdy neuvidím.

To byl moment, kdy už nedokázal ani plakat. Připadal si jako vnějakém transu, aproto moc nepřemýšlel nad tím, když vzal druhou láhev pálenky, polil sní půlku domu, počínaje mrtvými těly, aškrtl zápalkou. Ještě před tím ale přenesl Ronna kjeho rodičům.

Postel, na které leželi, se vznítila jako suché chvojí. Tristan jim věnoval poslední pohled adům opustil.

***

Oheň, který se ve vesnici rozrostl, planul daleko za Tristanovými zády, když se vrátil na rodnou farmu. Jeho trans přetrvával. Byl jako bez duše. Vešel do domu azamířil ke své ženě adětem. Tam se znovu zhroutil. Zády opřený ozeď hlasitě vzlykal. Nohy měl přitažené uprsou ahlavu složenou vrukách. Tohle nemůže být pravda, říkal si. Prosím, ať je to jen sen. Ať je to noční můra, zekteré se probudím! Přece není možné, že už je vživotě neuslyším. Neuvidím. Neobejmu. Ta slova si opakoval stále dokola. Prosím, ať se vzbudí! Prosím!

Po dlouhé chvíli na několik minut odpadl. Jeho tělo ten nápor zkrátka nezvládlo. Když se pak probral, přinutil se kracionálnímu uvažování. Byl schopný ignorovat žal ivztek. Musel, aby dokázal udělat to, co bylo zapotřebí.

Vstal avydal se ke své milované matce. Několik minut na ni hleděl avzpomínal na úžasné dětství, které mu společně sFrederikem dala. Miloval ji nade vše. Ale byla pryč. Přešel na verandu apřisedl si kotcovu tělu. Izde mu hlavou vířily vzpomínky. Jako kdyby mu je chtěl Tristan předat anaposledy mu za ně poděkovat.

Poté se pustil do práce.

Nejprve na zadní část dvora nanosil velké množství dříví, zekterého následně vystavěl pohřební hranici. Pod dříví ze všech stran nacpal slámu. Jakmile měl pocit, že to stačí, sedl si na zem avšechno to dříví nějakou dobu hypnotizoval pohledem. Nemohl se přinutit kdalšímu kroku. Nechtěl svou rodinu znovu tak vidět, ale moc dobře věděl, že čím déle bude čekat, tím se bude cítit hůř.

Byl úplně na dně, ale nakonec se postavil avrátil se do domu. Nejdříve šel pro matku. Vzal ji do náručí aopatrně vynesl ven až khranici, na kterou ji něžně položil. Chtěl se jí zadívat do tváře, ale ubránil se tomu. Jako druhého přinesl otce, poté Evelin, pak Justyna sVendelynem. Svou milovanou ženu odnesl zdomu jako poslední. Aikdyž jeho trans přetrvával, sní vnáručí se znovu rozplakal. Svíral její tělo anemohl tomu všemu uvěřit.

Když Violu opatrně položil na vyrovnané dříví, napadlo ho, zda by nebylo správné se knim připojit. Uvázat si uzel kolem krku. „Nedokážu žít bez vás! Sám to nezvládnu. Nezvládnu!“ Svezl se zoufale na kolena, hlavu svěšenou, achvíli trvalo, než se odhodlal opět pohlédnout na těla členů své rodiny. Při tom pohledu se zamračil ařekl si, že takhle spáleni rozhodně nebudou.

Postavil se, sevřel ruce vpěsti azamířil zpět do domu. Tam posbíral ty nejhezčí přikrývky apolštáře, jaké našel. Ataky spoustu osobních věcí. Tím vším zesnulým zpříjemnil místo posledního odpočinku. Všichni dostali polštář pod hlavu abyli po prsa přikryti. Kolem nich poté Tristan rozmístil věci, které měli rádi. Matku ozdobil všemi jejími šperky ataké kní položil její oblíbený sváteční ubrus, který zdědila po své matce. Otec byl obklopený svými knihami anejpoužívanější motyčkou. KViole složil její oblíbenou zástěru, několik šperků, mezi nimiž byly ináušnice po její babičce, ataké jednu knížečku, kterou měla neskutečně ráda. Evelin vtiskl do rukou knížku pohádek aotevřel ji na straně, kde začínal příběh obludičce. Poté přišly na řadu její oblíbené hračky. Stejně jako ke dvojčatům.

Tristan udělal několik kroků vzad, znovu na svou rodinu pohlédl aněkolikrát krátce přikývl. „Tak, aje to. Už bude dobře.“ Přál si, aby ho slyšeli. Aby věděli, že se oně postaral, že je tam jen tak nenechal.

Až je spálím, najdu nějaké lano… Imůj příběh dnes skončí. Chci být se svou rodinou. Brzy se knim připojím.

Pomyslel si, jaké to asi bude, až vesnici někdo navštíví anajde jeden velký hrob. Co se asi bude otomto místě říkat? Abude vpříběhu zmíněna zvláštnost, že byli zabiti všichni občani až na jednoho, který se sám oběsil ve stodole?

Pak se mu ale do mysli vloudila jiná myšlenka. Jako kdyby Tristan sám sebe okřikl. Něco je zabilo. Věděl, že pokud zemře ion, bude to, jako kdyby celá vesnice nikdy neexistovala. Něco je zabilo. Nebo spíš někdo. Anejen je. Ty věci vyvraždily celou moji vesnici. Nemůžu to tak nechat. Za tohle přece musí zaplatit. Náhle už mu jeho vlastní smrt nepřipadala jako dobrý nápad. Aspoň ne do té doby, než zabije ty, co to provedli. Nechtěl ale myslet dopředu. Nejdřív se musel řádně rozloučit.

Několikrát celou hranici obešel akaždého člena rodiny políbil na čelo, akonečně se rozhodl rozdělat oheň. Než dal ale poslední sbohem Viole, sundal si svůj snubní prsten avtiskl jí ho do dlaně. Pak se předklonil azašeptal jí do ucha: „Vždycky tě budu milovat. Atakhle budu stebou, ikdyž budeme každý jinde. Ale není to navždy.“

Několikrát se zhluboka nadechl azapálil oheň.

Netrvalo ani dvě minuty od vzniku první jiskry, než se plameny rozšířily na celou hranici. Tristan udělal několik kroků zpět ausedl na kus klády, odkud mohl celý rituál sledovat. Znovu se vněm všechno zlomilo. Tohle se nemá dít. Tohle ne.

Blížil se rozbřesk, ajak tam tak seděl apozoroval oheň, nemohl už ignorovat, že má vyschlo vhrdle. Ta pálenka, co si dal uNaomi, žízeň na chvíli zahnala, nyní se ale vrátila. Došel do domu, kde do sebe obrátil džbán vody azajedl to trochou chleba. Zhruba při třetím soustu se ale zarazil. Chléb byl tvrdší, než by měl být. To nedává smysl, pomyslel si. Měli jsme ho kvečeři abyl čerstvý. Pak ho to napadlo.

Když manipuloval stěly své rodiny, říkal si, že už musejí být mrtví nějakou dobu, ale pokud by skutečně zemřeli vtu noc, byli by po smrti jen pár hodin. Stalo se to včera vnoci, ne dnes. Jeho mozek konečně začal přemýšlet otom, co se vlastně přihodilo ajak. Co jsem dělal vté stodole? Možná mě tam ten útočník omráčil. Proč jsem ale přežil? Ležel jsem tam vbezvědomí celý den? To nedává smysl.

Sáhl po sýru apivu, azatímco přemýšlel, co přesně se mohlo stát, snažil se zahnat hlad. Něco ale bylo špatně. Cítil, že se mu jídlo ukládá vžaludku, ale necítil se být sytý. Sucho vhrdle také ne ane ustoupit, ať toho vypil, kolik chtěl. Musím být ještě všoku, řekl si.

Všechno dojedl apoté se vrátil kloučení se svou rodinou. Stále dokola se mu vybavovaly vzpomínky zjeho života snimi. Ať už se týkaly rodičů, Violy, nebo jejich dětí. Byly to okamžiky, nad kterými by se normálně zasmál. Vtuto chvíli ale nikoli.

Díval se do prázdna, poslouchal praskající dřevo, vnímal teplo ohně na své tváři, když vtom něco ucítil. Praštilo ho to přes nos aokamžitě zvedlo na nohy. Nedokázal to popsat, ale bylo to vábné. Zvedl pohled klesu apřemýšlel, co by to mohlo být. Byl úplně omámený. Až tak, že si ani neuvědomil, že jde vpřed.

Vešel do lesa.

Co to kčertu je? Ale je to… úžasné!

Nešlo ani tak oto, co vlastně cítí, ale oto, jak na pach reaguje jeho tělo. Musel to mít. Ať to bylo cokoli. Pokračoval lesem několik set metrů ajeho kroky snad ani nebyly slyšet. Když ale našel, co hledal, zarazil se.

Asi třicet stop od něj stála srna abyl si stoprocentně jistý, že to vábné, co cítil, sálalo ze zvířete. Byl zmatený, ale zároveň omámený. Ten pach jako kdyby se skrz nos dostával přímo do jeho krevního oběhu ajakýmsi neznámým způsobem mu dodával energii.

Srna si ho všimla, ale neutekla. Naopak se mu zadívala do očí anapřímila se. Jako by ji zaujal. Nikdy neviděl, že by se zvíře chovalo takhle. Srna se měla leknout autéct. Ale ne.

To, že se ksobě vzájemně přibližují, Tristanovi došlo, až když stál jen kousek od ní. Jen pár stop. Ato byl také okamžik, kdy se vněm něco probudilo. Přirozený instinkt.

Vší silou se odrazil askočil po srně. Povalil ji, téměř bez námahy přitlačil kzemi apomocí vysunutých špičáků se jí zakousl do hrdla. Chuť, která se mu vten moment vlila do úst, byla nepopsatelná. Lepší pocit nikdy nezažil. Přitiskl se ksrně větší silou azačal pít.

***

Srna sebou těsně před smrtí párkrát zaškubala. To byla chvíle, kdy zjejího těla zmizela poslední kapka krve. Až teprve pak Tristan dokázal povolit své skousnutí auvědomil si, co to vůbec dělá. Lekl se svého činu, zděšeně sebou trhl acelý se rozklepal. Instinktivně si sáhl na špičáky, které se mu zatáhly zpět do dásní. Od úst mu stále odkapávala zvířecí krev.

To ne, říkal sám sobě. To není možné… Všechno mu začalo docházet. To, jak rychle se pohyboval po domě. Jakou silou hodiltím toaletním stolkem. Ta příjemná vůně, která ho praštila přes nos vzakrvácené místnosti. To, jak ho jídlo spivem nedokázalo zasytit.

Stal se jedním znich. Upírem.

„Ne!“ dostal ze sebe zkroušeně, vyskočil na nohy apěstí udeřil do kmene stromu, až kůra zapraskala. To ho trochu uklidnilo. „Ne, ne, ne,“ opakoval si stále dokola. Měl pocit, že za posledních pár hodin to slovo vyřkl snad milionkrát.

Stal jsem se tím, co mi zabilo rodinu. Měl chuť se znovu zoufale rozplakat, ale hněvu vněm bylo více než žalu. Nedávalo mu to sice smysl, ale bylo to tak. Moje emoce… Jsou rozhozené. Jiné. Nelidské. Jedna Tristanova část se chtěla vztekat atruchlit, druhá zase ovšem přemýšlet. Jak se dostal do stodoly? Proč upír nebo upíři zabili jen jeho rodinu ajeho nechali žít, dokonce zněj udělali jednoho znich? Aproč jejich vesnici vlastně napadli? Kvůli potravě? Nebo to mělo nějaký hlubší význam?

Tristan pohlédl na mrtvou srnu ajejí prokousnuté hrdlo. „Byla jsi ve špatný čas na špatném místě, holka,“ pronesl tiše se slzami vočích achystal se vrátit kpohřební hranici. Pak mu ale na mysli vytanula další myšlenka. Aještě než ji dokončil, se jí zděsil. Co když jsem to byl já, kdo mou rodinu… zabil? Tristan padl na kolena azačal si sbrekem rvát vlasy. Představa, že by to byl on, kdo zabil vlastní děti azbytek rodiny, byla neúnosná, proto se ji snažil zase rychle zahnat. Byl si skoro jist, že krev srny byla první, kterou kdy přijal. Tak blahodárný pocit by přece nezapomněl. Snad…

Pomalu vstal avyšel zlesa ven. Pohlédl na plameny, jejichž teplo ipřes poměrně velkou vzdálenost cítil na kůži, avydal se kdomu. Tam jako tělo bez duše usedl ke stolu aupřel před sebe prázdný pohled. Ikdyž se ale cítil ztracený, uvědomil si, že je mu lépe. Aspoň tedy po fyzické stránce. Krev, kterou vypil, mu do žil vlila energii.

Udělalo se mu ze sebe samého špatně. Tohle ne. Takhle to nemůže být, pomyslel si. Vytáhl zešuplete dlouhý nůž. Je toho moc. Nemám tu být. Ne takhle. Nepřemýšlel ajedním rychlým pohybem si ostřím nože podřízl zápěstí. Bolelo to. Zrány se okamžitě vyvalilo velké množství tmavě červené krve. Nůž vypadl zTristanovy dlaně azazvonil opodlahu. Krev se rychle rozlévala po desce stolu azačala kapat na zem.

Tristan to celé sledoval azhluboka dýchal. Byl přesvědčený, že tohle je konec. Nemůžu dovolit, aby po světě chodilo další monstrum. Zapřel se, zaklonil hlavu abyl připravený svět živých opustit. Jenže něco bylo špatně. Připadalo mu, že rána na jeho zápěstí propouští zžil méně améně krve. Pohlédl na ni avytřeštil oči. Nebyl to jen pocit. Rána se skutečně před jeho očima zatahovala.

„Co to…“ Tristan nevěřil tomu, co viděl. Hypnotizoval své zápěstí pohledem ještě dalších pár minut, dokud nezmizely veškeré stopy poranění. Na kůži zůstala jen krev.

Nevěděl, co má dělat. Nevěděl. Roztřásl se apropukl vpláč. Nakonec ztratil vědomí.

***

Nejdříve to bylo jako svědění, které nebylo příjemné, ale dalo se vydržet. Jenže brzy se to zhoršilo. Bylo to, jako kdyby mu někdo na tvář přiložil rozžhavené železo, které mu propalovalo kůži asvaly. Tristan otevřel oči, zařval atrhl sebou, až zády narazil do zdi. Přiložil si ruku kobličeji. Cítil, že má vážně popálenou tvář. Ihned se přemístil kzrcadlu.

Skoro se lekl, když to uviděl. Kůži měl vyloženě rozleptanou. Bolelo to jako ďas avypadalo ještě hůř. Pohlédl na místo, kde ležel. Jakmile uviděl sluneční paprsek dopadající skrz okno na podlahu, začal chápat. Pověsti otěch tvorech zřejmě nelhaly, řekl si. Pak vzrcadle uviděl, jak se mu ošklivá rána na obličeji hojí. Ato přímo před očima. Stejně jako při pořezaném zápěstí trvalo jen několik minut, než zranění úplně zmizelo.

Udělal krok ke dveřím avykoukl ven. To je způsob. Tohle zabije upíra. Udělal další krok asevřel ruce vpěst. Věděl, že to bude bolet. Několikrát se nadechl. Jak dlouho to může trvat? Minutu? Dvě?

Další krok už ale neudělal. Ačkoli byl předešlou noc odhodlaný sáhnout si na život, nyní ktomu neměl odvahu. Shořet zaživa. Vztekle procedil vzduch skrze zuby aod slunečních paprsků se vzdálil.

***

Tristan celý den jen seděl vkoutě asledoval pohybující se denní světlo. Nic jiného. Až když se slunce přemístilo kzápadu azmizelo za lesy, donutil se vstát.

Vyšel ven apohlédl na doutnající haldu popela, kde ještě noc předtím stála pohřební hranice jeho rodiny. Tristan doufal, že se těla zpopelnila co možná nejvíce. Rozhodl se však moc to nezkoumat.

Musejí mít hrob, řekl si. Ačkoli byl úplně na dně, přinutil se kdalší činnosti. Kposlední pro jeho rodinu.

Nejprve veškerý doutnající popel zasypal hlínou. Následně si vzal kárku avšude po okolí začal sbírat větší kameny. Ty vyskládal do čtverce kolem místa zpopelnění apoté je začal umisťovat idovnitř obrysu. Nejprve ho zcela vyplnil abrzy kameny vršil na sebe. Po pár hodinách práce stála na místě pohřební hranice pět stop vysoká kamenná pyramida.

Jeden speciální kámen si nechal bokem. Poměrně velký aplochý, aby se na něj vešel text spolu se jmény jeho nejbližších. Zašel skamenem do dílny, vzal barvu apustil se do psaní.

ZDE ODPOČÍVÁ

MILOVANÁ RODINA

LEONA ROMERO

FREDERIK ROMERO

VIOLA ROMERO

EVELIN ROMERO

JUSTYN ROMERO

VENDELYN ROMERO

Tristan umístil kámen do čela pyramidy, aby byl vidět hned, jak člověk khrobu přijde. Posadil se na zem ajen na pyramidu zíral. Ato dlouhé hodiny, než se obloha začala zbarvovat do oranžova. Zůstaň sedět. Prostě jen zůstaň sedět, až vyjde slunce. Bude to pak trvat jen chvíli. Vydržíš to.

***