winter renshawová

to

nevysvětlíš

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka buď vymyslela, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

STONE COLD copyright © 2022 by Winter Renshaw

Translation © Jana Rajnyšová, 2025

Original English title: STONE COLD

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2025

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-763-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-764-3 (mobi)

Pro ty, co je viděli jako první.

Nemá-li někdo srdce,

nemůžete mu nabízet to své

Rupi Kaur: Home body

1

Jovie

Z toho nejhlubšího spánku, jaký jsem kdy zažila, mě vytrhnou tři za sebou jdoucí vyzvánění esemesek. Třeští mi hlava, zatímco zvedám tvář z polštáře a mžourám směrem k nočnímu stolku, kde v ranním šeru pokoje září mobil. V kostech cítím příšernou tíhu a vidím rozmazaně, ale s každou další vteřinou jsem bdělejší.

Mobil zazvoní počtvrté a pak popáté.

S nohama zamotanýma do teplé přikrývky se nakloním přes postel, popadnu neodbytný přístroj, vyťukám PIN a pokusím se zjistit, kvůli čemu ten virvál vlastně vznikl.

MONICA: Jovie… OMG!

MONICA: Holka, vstávej. Je to naléhavé…

MONICA: Fakt. Myslím to vážně. Situace je kritická.

MONICA: Teď už se ale opravdu musíš probudit. Už to viděl kdekdo.

MONICA: Tohle je skutečný stav osobního ohrožení nejhoršího myslitelného druhu. Jestli se neozveš do dvou minut, vyrážím za tebou.

Monica je moje nejlepší kamarádka. Mám ji moc ráda, ale taky je to královna dramatu. V jejím světě je každá situace kritická.

Najdu v kontaktech její jméno a přiložím si telefon k uchu.

„Díky bohu, jsi vzhůru,“ řekne na jeden dlouhý nádech.

„Co se děje?“ zeptám se, podívám se na hodiny a přemýšlím, jestli si je vědoma toho, že není ještě ani šest ráno. Pokusím se zhluboka nadechnout ústy, protože kvůli té hnusné rýmě, se kterou bojuju celý týden, mám úplně ucpaný nos.

Po pár dnech, kdy jsem ani na vteřinu nezamhouřila oko, jsem se rozhodla vzít si silný lék na nachlazení, co jsem našla vzadu ve skříňce, a spala jsem jako dřevo… až doteď.

„Zkoušela jsem se přihlásit k tvému účtu na Facebooku, ale nejspíš sis změnila heslo,“ řekne a místo zodpovězení mých otázek vyvolá zcela jiné.

„Proč ses přihlašovala k mému účtu? Jde o Chauncyho?“ zeptám se. Její manžel neskrývaně pokukuje po jiných dámách a ona je stejnou měrou žárlivá a věrná. Je to vražedná kombinace a nebylo by to poprvé, co přes můj účet potřebovala slídit na internetu.

„Ne, ne. Jovie, o mě tady nejde,“ opáčí. „Jde o tebe.“

Posadím se a srdce se mi rozbuší až v krku. „Počkej… teď jsem zmatená.“

„Takže jsi to neudělala schválně?“

„Neudělala co?“

„Označila ses na zásnubní fotce Judea a Stassi.“ Její slova najednou zní nejasně, jako by přicházela z velké dálky.

„Mon, něco takového bych nikdy neudělala,“ odpovím se smíchem. Včerejší noc mám sice kvůli tomu NyQuilu trochu v mlze a někdy se stává, že z nudy projíždím sociální sítě svých bývalých, ale označit se na zásnubní fotce svého expřítele z vysoké je to poslední, po čem bych toužila.

„Jenže ty jsi to udělala,“ podotkne. „Je to tam a může to vidět celý svět. Tedy alespoň jeho jedenáct set dvacet sedm přátel, jejích šest set dva přátel a tvých sedm set osmdesát devět přátel. Vydrž.“

Za pět vteřin mi zavibruje mobil a na displeji se objeví snímek usmívajícího se Judea, jak se dívá na svou nastávající, zrůžovělou ve tváři, objímá ji kolem pasu a ona k němu vzhlíží s rozzářenýma očima.

Přepnu hovor na hlasitý odposlech.

„Zvětši si to,“ vybídne mě Monica.

Roztáhnu prsty obrázek na displeji a prohlížím si ho.

A najednou to vidím.

V levém horním rohu fotky, rovnoběžně s oranžovým západem slunce v pozadí, je moje jméno.

„Jak… jak je to možné?“ vymáčknu ze sebe. „To je… to jsem neudělala já.“

„A kdo by to tedy udělal?“ ptá se.

„Já… já nevím.“ Narovnám se, odhrnu si vlasy z obličeje a dívám se na obrázek. S Judem jsem nemluvila už roky.

Přesněji řečeno pět let. Ne že bych to počítala, ale je to prostá matematika.

Dal mi kopačky krátce po naší promoci, poté, co absolvoval pánskou jízdu do Tulumu s deseti nejbližšími kamarády. Zatímco ostatní se vrátili s opálením, tričky z obchodu se suvenýry a kocovinou… Jude se vrátil s ní.

Se Stassi Guinnessovou.

Seznámili se v baru druhý večer cesty (byla tam na rozlučce se svobodou svojí sestry) a od té doby byli nerozluční (nebo mi to tak alespoň bylo řečeno). Náš tříletý vztah byl ve vteřině zapomenut. Moje místo v Judeově srdci zaplnila dlouhonohá blondýna z bohaté rodiny a možností si kdykoli půjčit tatínkův soukromý tryskáč.

Není to tak, že bych byla zahořklá.

Jenom jsem nečekala, že moje vážná, bezproblémová známost z vysoké skončí takhle ponižujícím způsobem, takovým hrozným klišé.

Dva měsíce předtím, než odjel, jsme se ruku v ruce procházeli po místním obchodním centru, popíjeli matcha latté, vybírali zásnubní prsteny a mluvili o tom, jak budeme postupovat dál.

A pak přišel zvrat… přišla Stassi.

Nikdo to nečekal –, ale jakmile k tomu došlo, mezi našimi známými, které jsme měli z velké části společné, se nemluvilo o ničem jiném. Celé měsíce mi do mailu chodily zprávy od lidí, s nimiž jsem roky nemluvila. Nejhorší byly ty od přátel, kteří se domnívali, že mi prokazují laskavost, když mi posílali screenshoty fotek ze Stassina soukromého účtu na Instagramu. Vždycky u nich byl komentář typu „fuj, ta je hrozná“ nebo „kdyby na ní bylo ještě o kousek víc plastu, byla by to Barbie v lidské velikosti“. Mysleli to dobře, ale po čase jsem je musela poprosit, aby mi to přestali posílat.

Jude už mě neřešil a já se snažila o totéž.

„Můžeš to odznačit?“ zeptá se Monica.

„Jo, jasně.“ Odložím mobil a vezmu z nočního stolku notebook. Když ale odklopím víko, obrazovka zůstává černá a výzva k zadání hesla se neobjeví. „Sakra. Myslím, že mám vybitou baterii.“

„To stačí udělat na telefonu,“ poznamená ona.

„Z telefonu jsem si appku smazala, když jsem minulý měsíc držela digitální detox,“ odpovím. Kdybych si ji chtěla zase nainstalovat, musela bych znova zadat heslo pomocí nějaké z těch aplikací na generování kódů, o kterých vlastně ani pořádně nevím, jak přesně fungují. Vím jenom to, že jsem si svůj účet zabezpečila tak důkladně, že jsem si tím v podstatě znemožnila se do něj dostat – minimálně tedy na mobilu. Na notebooku je to v pohodě… kdyby se ovšem zapnul. „Moment. Musím najít nabíječku.“

Vymotám se z přikrývky, u dveří málem zakopnu, vyběhnu na chodbu a v pracovně najdu kabel od notebooku.

„Tak, jsem zpátky,“ oznámím, zatímco se ho snažím zastrčit do zásuvky. O minutu později jsem přihlášená.

Dvakrát kliknu na webový prohlížeč a rukou si zakryju ústa, abych potlačila zaúpění, když zjistím, že jsem pořád přihlášená na Facebooku… a poslední otevřený obrázek je přesně ten, na kterém jsem označená. Jasný důkaz o tom, že jsem to udělala.

„Jsi nějak potichu,“ ozve se Monica. „Je všechno v pohodě?“

Je to pravda.

Je to skutečnost.

Stalo se to.

„Jak bych… proč bych… nechápu to…,“ nedovedu ani dokončit větu. Kdybych teď mohla zalézt pod zem a umřít, udělala bych to.

„Můžeš odstranit to označení?“ ptá se Monica zoufalým hlasem. Je si plně vědoma vážnosti tohohle pochybení.

„Snažím se.“ Bojím se kliknout kamkoli na fotku v obavách, abych zase někde něco neoznačila, ale nakonec se mi podaří najet myší na horní roh obrázku a kliknout na něj pravým tlačítkem. „Kristepane,“ zamumlám, když se objeví možnost odstranit tag.

Kliknu na ni, jak nejrychleji to jde.

„Fajn. Je to pryč,“ odpovím.

Škoda už ale vznikla.

Podívám se vpravo nahoru na obrazovku a vidím, že na mě čeká dvanáct nových zpráv.

Zdá se, že Monica nebyla jediná, kdo si toho označení všiml…

„To je trapas,“ řeknu.

„Abych byla upřímná, sama jsem docela na rozpacích,“ opáčí. „Jak k tomu vůbec došlo?“

Promnu si špičku nosu a odvětím: „Nevím. Posledních pár dnů jsem nemocná. Včera večer jsem si vzala něco na spaní… trochu mě to oblblo… asi jsem byla mimo?“

Před lety jsem dostala předepsaný lék na spaní, který mi způsoboval lehkou amnézii a nakonec až náměsíčnost. Jednou jsem se ráno probudila a našla v kuchyni vedle misky a lžíce prázdnou plechovku od rajčatové polévky a jazyk i patro jsem měla citlivé, jako bych si je opařila. Od té doby jsem si už žádný prášek nevzala, ale myslela jsem si, že volně prodejný NyQuil bude v pohodě…

Zjevně ne.

„Co řekneš, až se tě na to někdo zeptá?“ zajímá se.

„Nic. Nejspíš budu předstírat, že se to nestalo.“ Je slušná šance, že i těch dvanáct lidí, co si toho všimli a napsali mi, na to brzo zapomene.

„Ach tak,“ opáčí. „No, můžeš třeba říct, že jsi v sobě měla dvě lahve vína, na Spotify začala hrát vaše společná písnička, propadla jsi nostalgii, podívala ses na jeho profil, našla tam tu fotku a omylem na něco klikla…“

„Nemusím nikomu nic vysvětlovat.“

„Ale oni se budou ptát. To si buď jistá, že budou. A když jim k tomu nesdělíš žádné podrobnosti, vymyslí si svoje vlastní. Takhle vznikají fámy…“

Pokrčím rameny, i když mě nemůže vidět. „No jo, no.“

Stejně nemám žádnou kontrolu nad tím, co si lidé budou nebo nebudou říkat.

„Nechápu, jak to, že teď nejsi celá bez sebe. Já bych se zbláznila,“ poznamená.

„Možná proto, že jsi dost vyplašená za nás obě?“

Jsem tak nasáklá trapností, že ji vyloženě cítím na jazyku, vnímám ji ve vzduchu kolem a pokaždé, když mrknu, vidím zezadu na víčkách tu zásnubní fotku – ale co se stalo, stalo se.

„Musím se jít osprchovat,“ řeknu.

Chci si smýt z kůže a vlasů události včerejšího večera a dnešního rána. Chci je vymazat z čelního místa své mysli a nahradit je čímkoli jiným. Chci si z plných plic zazpívat něco od Sii nebo Robyn nebo nějakou starou dobrou optimistickou Taylor. Cokoli, co by mou mysl odvedlo od téhle nešťastné události.

„Jsem ráda, že se na tebe můžu spolehnout,“ řeknu.

S Monicou jsme se seznámily první den našeho prvního ročníku na univerzitě v Maine. Měly jsme společně ekonomii a na konci první hodiny jsme obě byly naprosto ztracené a skoro brečely. Zeptala se mě, jestli bych se s ní nechtěla učit, což následně vedlo ke společným večeřím, drinkům, večírkům a nejlepšímu přátelství, které trvalo celé čtyři roky studia a dalších pět let, co od té doby uplynuly.

„Budeš v pohodě?“ zeptá se.

„Jistě,“ odpovím.

Ego mám bezesporu pošramocené, ale žádné modřiny nevydrží navěky. Nakonec jejich výrazné barvy vyblednou a po čase po nich nezůstane ani památky.

„Dobře. Kdybys něco potřebovala, dej vědět,“ řekne, než ukončí hovor.

Chystám se odhlásit z Facebooku, když mi na Messengeru přistane třináctá zpráva a ve spodní části obrazovky vyskočí okno chatu. Odesílatel? Nejlepší kamarád mého bývalého – chlap, kterého jsem od vysoké neviděla, neslyšela o něm a ani na něj nemyslela.

Jovie-

tohle rozhodně neznamená, že jsem změnil svůj názor na tebe.

Píšu ti, protože ses včera během noci označila na zásnubní fotce Judea a Stassi.

Je mi fuk, jestli jsi byla opilá, nebo to byl omyl. Doporučoval bych ti, abys to okamžitě odstranila, protože svatba je už za dva měsíce (což jistě víš, protože je na Facebooku zjevně sleduješ). Škoda už byla napáchána, ale není důvod dělat to ještě trapnější.

Děkovat nemusíš.

Stone

No pane jo…

Zelená ikona vedle jeho jména napovídá, že je pořád on-line, a tak bez rozmýšlení odpovídám chlápkovi, který se po celou dobu mého vztahu s Judem netajil svým odporem ke mně.

Stone-

panebože! Je skvělé, že se ozýváš po pěti letech dělání mrtvého brouka. Ačkoli ti jistě udělalo velkou radost poslat mi tak roztomile blahosklonnou zprávu přes Facebook, mohu tě ujistit, že v době, kdy jsem ji obdržela, už bylo označení odstraněné.

Kdyby se tě tvůj nejlepší přítel na tu nehodu ptal, klidně mu řekni, že šlo o neblahé nedopatření, k němuž došlo díky nešťastnému množství NyQuilu.

Nic víc, nic míň.

Doufám, že se ti daří dobře a že ti Čaroděj ze země Oz konečně dal to srdce, co ti chybělo.

S přáním hezkého dne,

Jovie

Než stihnu smazat poslední řádek, stisknu tlačítko „odeslat“.

Nemám ve zvyku být jedovatá, ale pokud jde o Stonea Atwooda, nečiní mi potíže porušit vlastní pravidla.

Byl příšerný.

A zřejmě pořád je.

2

Stone

„Označení je odstraněné,“ říkám Judeovi do telefonu. Stojím u okna své kanceláře, dívám se směrem k portlandskému pobřeží na přístavní obzor a sleduju lodě, proplouvající mlhou na svá kotviště. V dálce se ozývá houkání sirény, varující před mlhou, které mi pokaždé připomene léto v domě Judeova táty u jezera v severním Maine.

„Díky bohu,“ vydechne do telefonu. „Stassi je přesvědčená, že se Jovie snaží tu svatbu sabotovat.“

Kousnu se do jazyka, abych mu nepřipomněl, že Jovie je sice kdeco, ale rozhodně ne sabotérka.

„Tvrdí, že si vzala nějaký NyQuil nebo co…“ Moc jsem její výmluvě nevěřil. Byl jsem příliš zaujatý jejím pohotovým důvtipem a schopností mě usadit – a to rozhodně není nic snadného.

„Ty jsi s ní mluvil?“

„Nenazval bych to mluvením,“ odvětím. „Napsal jsem jí jen na Messenger zprávu, ať odstraní to označení, jak jsi ode mě chtěl.“

Není zrovna můj styl psát někomu na sociální síti, kterou už roky nepoužívám, ale Joviino číslo jsem dávno vymazal a přišlo mi to jako nejsnazší způsob, jak ji kontaktovat.

„Jo, ale ptal ses jí, proč to udělala?“ ptá se. „Jak víš o tom NyQuilu?“

Na chlapa, co se má za dva měsíce ženit, je nějak moc zvědavý.

„Neptal jsem se jí,“ odpovím. „Napsala mi, abych ti vyřídil, že šlo o – cituji – nešťastné nedopatření s NyQuilem, nic víc, nic míň.“

Mlčí, jako by o tom musel chvíli přemýšlet, než mu to dojde.

„To nedává smysl,“ řekne.

„Dává to smysl, pokud se nesnažíš, aby to nedávalo smysl.“ Jako rozvodový právník jsem byl za posledních pár let svědkem rozpadu dostatečně velkého počtu vztahů na to, abych osobně poznal, že v polovině případů dělají lidé věci, aniž by věděli proč. Láska, nenávist a všechno mezi tím nutí lidi jednat tak, jak by je to za normálních okolností ani nenapadlo.

„Je… přišla ti v pohodě?“ zeptá se. „Myslíš, že je naštvaná, že se budu ženit?“

To si fakt myslí, že ona po něm celých těch pět let teskní? Že doufá, že on si to rozmyslí a vrátí se k ní? Pro dobro jich obou chci věřit, že je odpověď na obě otázky záporná. Nikdy jsem nepochopil, proč by lidé měli chtít vyhrabávat mrtvoly, které pohřbili před spoustou let.

„Neměl by ses jí na to zeptat sám?“ odpovím na jeho otázku otázkou.

Za posledních pět let se Jude o své bývalce ani jednou nezmínil. Odmítám uvěřit, že by mu v téhle situaci najednou záleželo na jejích pocitech.

„Pochybuju, že by se mnou chtěla mluvit,“ opáčí a odmlčí se, jako by doufal v můj nesouhlas.

„Už je trochu pozdě na to, abys na ni začal brát ohledy, nemyslíš?“ Jako jeho nejstarší a nejbližší přítel jsem si vždycky vyhrazoval právo být k němu brutálně upřímný. A navíc ani nejsem z těch, co by někomu mazali med kolem pusy. Říkat lidem jen to, co chtějí slyšet, vyžaduje jistou mentální gymnastiku, na kterou nemám ani čas, ani náladu.

Je to jeden z důvodů, proč jsem mu celé tři roky, co spolu chodili, při každé příležitosti – což vzhledem k okolnostem nebylo zas tak moc často – říkal, jak moc se k sobě nehodí. Byli spolu dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu, tři sta šedesát pět dnů v roce, plus mínus pár dní. V posledním ročníku jsme spolu dokonce všichni tři bydleli ve dvoupokojovém bytě mimo kampus, který pro nás pronajal Judeův táta. Každý den, když jsem přišel ze školy, blikala na kuchyňském ostrůvku dekorativní vonná svíčka, polštáře na pohovce byly načechrané a pečlivě naaranžované a z Bluetooth reproduktoru tiše hrála hudba. I když jsem to ani jednomu z nich nikdy nepřiznal, tohle mi zrovna nevadilo. Bylo to lepší než pach rozlitého piva a propocených sportovních dresů z mládeneckého bytu, kde jsme žili rok předtím.

„Co, to mi jako chceš říct, že mi na ní nemůže záležet, když jsem se s ní rozešel?“ ptá se Jude.

„Přesně to chci říct.“ Rozhodl jsem se nezacházet do podrobností o tom, jak k tomu rozchodu došlo. Už jsem se do těch vod pustil ráno, pro další cestu do vzpomínek není důvod. „Každopádně, v deset mám schůzku. Potřebuješ ještě něco?“

Než stačí odpovědět, ozve se v pozadí Stassino kňourání.

„Musím končit,“ řekne tiše. „Dej mi vědět, kdybys s ní zase mluvil.“

Jude ukončí hovor, aniž by mi dal možnost mu znovu připomenout, že jsme s Jovie nemluvili – vyměnili jsme si zprávy. A to jen proto, že mě o to požádal. V tom je ohromný rozdíl. A kdyby Jude tak rychle nezavěsil, oznámil bych mu, že nemám v úmyslu v tom – ani v jakékoli formě dialogu s ní – pokračovat. Označení je pryč a na celou tu lapálii se brzo zapomene.

Život jde dál. Je to tak vždycky.

Z myšlenek na tuhle pitomost mě vytrhne zaklepání na dveře.

„Dále,“ zavolám.

O vteřinu později vchází dovnitř Becca, nejnovější zaměstnankyně mojí advokátní kanceláře. Zamyká za sebou dveře a na plných rtech jí pohrává smyslný úsměv. Vím, na co myslí. Vím, co chce. Ale teď na to není vhodná chvíle. Navíc už pár týdnů plánuju tuhle dohodu o nezávazném šukání ukončit, jenom jsem byl příliš zavalený prací, takže jsem se k tomu zatím nedostal.

Becca přejde na mou stranu stolu, posadí se na jeho okraj a natáhne se po mé kravatě.

„Nech toho.“ Zvednu ruku a opřu se o židli.

Oslnivý úsměv jí z tváře zmizí a jiskrný smaragdový pohled potemní. „Co se děje? Je pondělí… říkal jsi, že pracovní týden vždycky rád začínáš…“

„Vím, co jsem říkal,“ přeruším ji. Otevřu levou horní zásuvku, sáhnu do ní a vytáhnu dvě věci, které jsem ráno přinesl z bytu.

Krajkové kalhotky bez rozkroku v barvě půlnoční modři a fialový zubní kartáček.

„To sis u mě nechala minulý týden.“ Posunu obě věci k ní.

Uchechtne se, jako by si myslela, že se jen snažím vtipkovat.

„Jo,“ přisvědčí, odhrne si přes rameno černé vlasy a překříží nohy. „A?“

„Před týdnem to byly boty na běhání,“ opáčím. „A předminulý týden jsi u mě nechala řasenku, krém na ruce a krabičku tampónů.“

Ani neměla menstruaci. Věděl bych to, když vezmu v potaz, co jsme dělali na mém kuchyňském stole, na pračce, a nakonec i ve sprše.

„Znáš moje pravidla,“ připomenu jí. Vyjádřil jsem se jasně, ještě než Bečiny lodičky s červenými podpatky vůbec překročily práh mého bytu.

„Ale no tak.“ Přejede mi dlaněmi po ramenou. „Jsi tak napjatý… musíš se jenom trochu uvolnit. Potřebuješ to.“

„Jsem v pohodě.“

„Myslela jsem, že se spolu dobře bavíme?“ Nakloní svou krásnou tvář na stranu a předstírá, že trucuje.

„Bavili jsme se,“ odtuším. „Dokud jsi nezačala trousit všude po mém bytě svoje sračky.“

Becca okamžitě vstane z mého stolu. Uhladí si halenku a stáhne si sukni zpět na místo.

„Koukám, že jsi nelhal,“ zamumlá si pod nos. „Jsi opravdu bezcitný hajzl.“

Zvednu dlaně v poloomluvném gestu a sleduju, jak přechází ke dveřím.

„Snažil jsem se tě varovat,“ řeknu, když naštvaně odchází.

A opravdu jsem to udělal.

Loni v prosinci jsme během vánočního večírku v kanceláři vypili příliš mnoho šampaňského, flirtovali jako o život, a když se mě pak později večer na rovinu zeptala, jestli se nechci vypařit dřív a jít k ní domů, bez okolků jsem jí řekl, že mě zajímá jenom ta jedna věc – a vždycky mě jenom ta jedna věc zajímat bude.

Starého psa novým kouskům nenaučíš.

I kdyby se snažil sebevíc.

I kdyby chtěl, nebo dokonce musel.

Ani kdyby si to přál ze všeho na světě nejvíc.

3

Stone

Věk 10 let

„Táta říkal, že můžeš mít svůj vlastní pokoj, když budeš chtít, ale já mu řekl, že se můžeme dělit o palandu v mém pokoji,“ říká můj nejlepší kamarád Jude, když odcházíme z mámina pohřbu. „Řekl jsem mu, že asi nechceš být sám.“

Obejme mě kolem ramen, ale já to necítím.

Všechno kolem mě vypadá jako sen; je to realistické, známé, ale ne skutečné.

Cítím vůni toastu s arašídovým máslem, co měl Jude k snídani.

Cítím, jak z nebe padají dešťové kapky.

Slyším, jak lidé v černém, kteří jdou za námi, tiše rozmlouvají.

Jdeme ke stříbrné limuzíně zaparkované ve stínu pod stromy. Řidič otevře dveře spolujezdce.

„Nechceš si zahrát na Xboxu, až přijedeme domů?“ zeptá se Jude, když se dveře zavřou. Nejspíš se mě snaží přivést na jiné myšlenky, ale nemám na nic náladu.

„Ne,“ odpovím a dívám se před sebe na skleněnou desku oddělující zadní část limuzíny od té přední.

„Nebo si jít zaplavat?“ ptá se.

„Prší.“

„Možná bychom si mohli přečíst nějaký komiks? Právě jsem dostal nového Morpho Mana. Dám ho nejdřív přečíst tobě,“ navrhne.

„Asi chci spíš být sám.“ V limuzíně je dusno a horko. Celý den mám pocit, jako by mi někdo vysál z plic všechen vzduch. Zmáčknu tlačítko, aby se okénko na pár centimetrů pootevřelo. Dýchá se mi o něco líp, ale pořád mám pocit, jako by mi něco drtilo hrudník zevnitř.

O chvilku později nastoupí na zadní sedadlo auta Judeův táta. Černý kabát má zmáčený deštěm.

Jude se posune a jeho otec se posadí vedle mě.

„Byla to krásná bohoslužba, chlapče.“ Paul mi stiskne rameno. Je to jediná věc, co mi za celý den řekl, ale on byl vždycky málomluvný a promluvil jen tehdy, když měl pocit, že je to dostatečně významné na to, aby se o to podělil.

Vloni šla moje máma s palčivou bolestí hlavy k doktorovi. Nejdřív si mysleli, že je to migréna. Pak se ukázalo, že jde o neoperovatelný nádor na mozku, který už metastázoval po celém těle. Dávali jí dva týdny až dva měsíce života.

Vydržela šest.

Protože prarodiče umřeli už dávno a táta byl pryč, měla obavy, kdo se o mě postará, až tu nebude. Tehdy se do toho vložil Paul. Jude a já jsme už byli stejně nerozluční. Slíbil mámě, že s tím nemá žádný problém, a dokonce jí řekl, že vždycky chtěl ještě jednoho syna. Nevím, jestli to byla pravda, nebo ne. Možná to přidal jen proto, aby si nedělala tak velké starosti. Já jsem hlavně vděčný, že nemusím žít u nějakých cizích lidí.

Když nás limuzína odváží ze hřbitova do Judeova domu na druhé straně města, na obloze hřmí.

Otočím se, abych se podíval na hřbitov v dešti, ale Paul mi přehodí ruku přes rameno.

„Brzo zjistíš, že je život moc krátký na to, aby ses ohlížel zpět,“ řekne. „Dívej se dopředu, Stone. Vždycky by ses měl soustředit na svůj další krok.“

Nejsem si jistý, co tím myslí.

Možná na to jednou přijdu.

4

Jovie

Je to už podeváté, co dneska ráno kontroluju zoufale stagnující počet slov. Nemůžu se hnout z jednačtyřiceti tisíc; do scény, ve které dojde k rozchodu, mi schází patnáct kapitol, a pak jich musím napsat ještě nejmíň devět. V mailu mám zprávu od editora, který mi v ní jemně, leč důrazně připomíná, že mám knihu odevzdat příští týden.

Když jsem vloni podepsala smlouvu s nakladatelstvím Heartsong Books na vydání svého pátého románu, nečekala jsem, že se o deset měsíců později budu rozvádět. I když, abych byla spravedlivá, ten vztah byl od začátku odsouzený k zániku. Manželství nám vydrželo dvakrát kratší dobu, než jsme spolu chodili, což bylo směšných pět měsíců.

Nikdo mi neřekl, že jít na to takhle hopem často znamená mít hopem zlomené srdce.

Ani to, že kvapná manželství občas vedou k vleklým rozvodům.

Všichni se mě snažili varovat, abych se do toho tak nehrnula, ale přesvědčit někoho, že muž, kterého miluje, není tím pohádkovým princem, za kterého se vydává, není zrovna lehký úkol. Nechtěla jsem to slyšet. Nechtěla jsem to vidět. Jako bytostná romantička jsem si myslela, že vím, co je to láska.

Ukázalo se, že jsem o tom neměla ani ponětí.

A možná ho nemám dodnes.

To ale ještě neznamená, že v ni budu věřit míň.

Momentálně chci jen nechat minulost minulostí a zapomenout, že nějaký Jason Whitlock vůbec existuje.

Vstanu od stolu, natáhnu ruce nad hlavu, udělám pár dřepů a v kuchyni si doliju vodu. Vezmu z pultu klíče a vyběhnu ven, abych si ze schránky vybrala poštu.

Modré hortenzie Idy Mossové jsou v plném květu a růžové pivoňky sklání těžké hlavy v příjemném červnovém vánku. Kdybych neměla ucpaný nos, mohla bych cítit jejich sladkou vůni. Takhle mohu jen oceňovat jejich krásu.

O minutu později vyberu ze schránky hromadu pošty a vrátím se do svého bytu – horní poloviny viktoriánského domu z 19. století, který před desítkami let někdo přestavěl na půvabný dům se čtyřmi bytovými jednotkami. Probírám se obálkami, časopisy a letáky a zastavím se u účtu od mého advokáta.

Zdá se, že nezáleží na tom, jak dlouho trvalo manželství – rozvody mohou být stejně nepříjemné a nákladné.

Poslední zpráva, která se ke mně dostala, je, že Jason požaduje padesát procent z honorářů, co jsem vydělala během doby, kdy jsme byli manželé. Kdyby to byly drobné, kašlala bych na to, jen aby podepsal papíry. Mluvíme ovšem o příjemné šesticiferné částce. Vzhledem k rozdílu mezi našimi příjmy chce i alimenty, ale můj právník říká, že nemá šanci. Nebyli jsme manželé dost dlouho na to, aby si mohl zvyknout na nějaký pohodlný životní styl. Ani jsme si nestihli koupit dům – díky bohu.

„Ahoj, Jovie.“ Na verandu vyjde Ida se svým strakatým psem Dominem, kterého si pořídila z útulku; pes vrtí ocasem a tahá za vodítko, jak se ji snaží přitáhnout blíž ke mně. Sejdou dolů po schodech a přejdou přes svěží zelený trávník, který odděluje její dům od mého. „Máš chvilku?“

„Jasně. Děje se něco?“ Udržuju si od ní lehký odstup, abych ji nenakazila tím hnusným virem, co mi právě koluje v žilách.

Posune si brýle s červenými obroučkami na šedé kadeře a použije je jako provizorní čelenku.

„Potřebuju odletět na pár týdnů domů do Chicaga,“ řekne. „Mojí sestře právě zemřel manžel a já tam musím jet, abych jí pomohla všechno vyřídit. Je z toho dost špatná. A já dnes obvolala všechny psí hotely v Portlandu a nikde nemají pro Domina na tři neděle místo. Zatracená turistická sezóna.“

Protočí oči a já chápu, kam tím míří. Mimo sezónu žije v našem městě nějakých šedesát, sedmdesát tisíc lidí. V létě se počet obyvatel může zvýšit až na dva miliony.

„Nerada bych ti způsobila nějaké problémy,“ řekne, „ale nemohla bys ho pohlídat? Zaplatila bych ti.“

Její oříškově hnědé oči na mě upírají prosebný pohled a Domino sedí jako poslušný pejsek a s nadějí vrtí ocasem.

Jako malá jsem psa měla, takže nějaké základy v téhle věci mám. A asi by mě nezabilo, kdybych měla záminku zajít si párkrát denně na procházku.

„Hm, jo. Můžu ho pohlídat,“ odpovím.

Ida se ošije. „A musela bys ho mít u sebe. Něco teď v domě přestavuju a obávám se, že by to pro tebe bylo strašně hlučné a prašné… a pro něj trochu stresující.“

„Jasně,“ přikývnu. „Může zůstat u mě.“

„Jsi si naprosto jistá?“ Přistoupí blíž a položí si dlaň na hruď. „Vážně bych tě nerada obtěžovala.“

„To není problém. Stejně by se mi hodila nějaká společnost.“

„Díky moc, Jovie. Zachránila jsi mě. Vážně.“ Předvede veselý taneček a pak zkrátí Dominovi vodítko. „Jdu mu sbalit věci a za pár hodin ti ho přivedu, jestli to nevadí? Letí mi to odpoledne.“

„Jasně, v pohodě.“

Píše mi.

Jovie-