Svět kuriozit

Kalibr

Přeložila Lenka Uhlířová

Tato kniha je beletristickým dílem. Všechny postavy, organizace a události v ní zobrazené jsou buď plodem autorčiny představivosti, nebo jsou využity způsobem, který neodpovídá realitě.

Excerpts from “Half-hanged Mary,” “Up,” and “Waiting” from Morning in the

Burned House: New Poems by Margaret Atwood. In the U.S.: Copyright © 1995 by Margaret Atwood. Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company. All rights reserved. In Canada: Copyright © O. W. Toad. McClelland & Stewart, a division of Penguin Random House Canada Limited.

“Twelve Songs: VIII, At last the secret is out,” copyright 1936, 1937, and © renewed 1964 by W. H. Auden and Christopher Isherwood; from Collected Poems by W. H. Auden, edited by Edward Mendelson. Used by permission of Random House, an imprint and division of Penguin Random House LLC. All rights
reserved.

Excerpts from Vapour Trails by Marylyn Plessner (2000). Used by permission of Stephen Jarislowsky.

A WORLD OF CURIOSITIES

Copyright © 2022 by Three Pines Creations, Inc. All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2025

ISBN 978-80-284-0756-8

Pro Hardye a Dona Moela

jedna

„Asakra. Merde.“

Harriet se podívala do zrcadla, kartáček jí visel z pusy. Bylo prvního června a ona zapomněla říct králík, králík, králík.

Řekla to teď s napěněnou zubní pastou na rtech, ale měla neodbytný pocit, že už to bylo moc pozdě. Kouzlo nezapůsobí. A jestli nějaký den potřebovala kouzla, byl to právě dnešek.

„Merde.“

„Přinese ti to štěstí, maličká,“ ujišťovala svou neteř teta Myrna, když ji to zaříkadlo naučila. „Ochrání tě to.“

To se stalo už před lety, ale ten králičí zvyk se u ní tak úplně neujal. Po většinu měsíců si Harriet vzpomněla, ale samozřejmě tenhle měsíc, když to nejvíc potřebovala, na to zapomněla. Pravděpodobně proto, že měla v hlavě spoustu jiných věcí.

„Do hajzlu.“

Věřila, že opakování králík, králík, králík něčemu pomůže? Ne. Samozřejmě že ne. Proč by měla? Je to hloupá pověra. Na těch slovech ve skutečnosti nic kouzelného není. Odkud se to vůbec vzalo? A proč zrovna „králík“?

Vždyť je to směšné.

Jsem přece inženýrka, říkala si, když se připravovala k rannímu běhu. Racionální člověk. Ale to je i její teta. Dělá to teta Myrna vůbec? Nebo to byl jen vtípek, který si bojácná holčička vzala moc k srdci?

Harriet odsunula stranou absurdnost kouzelných zaříkadel, nechala nastoupit své racionální já a vešla do nového dne.

Všechno bude v pořádku, říkala si, když vyběhla do teplého červnového rána. Všechno bude dobré.

Jenže Harriet Landersová se spletla. Doopravdy měla přeříkat králík, králík, králík.

Když se vrchní inspektor poprvé setkal s Clotilde Arsenaultovou, byl začátek listopadu. Přitáhl si nepromokavou parku těsněji k tělu a zaklekl k ní jako kajícník k nějakému ohavnému oltáři.

Chceš slyšet moje tajemství?

„Oui,“ zašeptal vrchní inspektor Gamache. „Pověz mi svoje tajemství.“

Za sebou uslyšel posměšné odfrknutí, ale nevšímal si ho, dál se díval do ustaraných očí mrtvé ženy u svých nohou.

Velitele oddělení vražd Sûreté du Québec odvolali od nedělní snídaně s jeho mladou rodinou. Ze svého bydliště v Montrealu letěl hodiny na severovýchod ke břehům zdejšího bohem zapomenutého jezera, aby si klekl vedle mrtvoly, která se tu pohupovala v téměř mrznoucí vodě. Na břeh ji vyplavily šedé vlny, jež se každou minutou tvrdošíjně zvětšovaly.

Ve středu jezera se jim už začaly tvořit bílé čepičky, a dokonce v téhle poměrně chráněné zátoce do ženy narážely a pohybovaly jí končetinami v jakési parodii na život. Jako by se rozhodla, že přece jen není mrtvá, a chystala se vstát.

Už tak morbidní scéně to dodávalo strašidelný nádech.

Byl pochmurný den. Prvního listopadu. Vítr fičel od severu a přinášel s sebou příslib deště. Možná spíš plískanice. Možná mrznoucího deště, nebo i sněhu.

Čeřil už tak rozbouřenou hladinu jezera, vytvářel vlny na vlnách, které postrkovaly mrtvou ženu dál a dál, nabízely ji Gamachovi. Naléhaly, aby si ji vzal.

Jenže on nemohl. Ještě ne. Přestože nechtěl nic víc než ji vytáhnout na kamenitý břeh. Do bezpečí. Chtěl jí osušit obličej a zavřít ty skelné oči. A zabalit ji do teplé pruhované deky, již zahlédl na zadním sedadle vozu z místního oddělení Sûreté, který je sem přivezl.

Samozřejmě ale nic z toho neudělal. Místo toho na ni s nezměrným klidem dál upíral pohled. Vstřebával každý detail. Věci viditelné, i ty, které se okem zahlédnout nedaly.

Její věk se dal odhadnout jen těžko. Nebyla mladá ani stará. Voda a smrt jí povolily obličej a smyly vrásky, ale stále vypadala opotřebovaná starostmi.

Zjevně k nim měla dobrý důvod.

Blond vlasy podobné koňským žíním měla přilepené k obličeji. Jeden pramen se dotýkal i jejích otevřených očí. Gamache podlehl nutkání mrknout místo ní.

Nemusel hádat její věk, ve skutečnosti věděl přesně, kolik jí je. Třicet šest. A znal i její jméno, přestože mrtvolu ještě neprohledali, aby zjistili, jestli u sebe nemá doklady, a nikdo neprovedl oficiální identifikaci.

Byla to žena, kterou její děti předchozího dne nahlásily jako nezvěstnou.

Děti teď už osiřelé.

„Fotografie?“ zeptal se a podíval se na svou zástupkyni.

„Máme,“ ujistila ho inspektorka Linda Cherninová. „Specialisti na ohledání místa činu propátrali bezprostřední okolí. U jezera je několik týmů, prohledávají břeh a snaží se najít místo, odkud se mohla dostat do vody. Čekáme na koronera, než s ní pohneme, patron.“

Za Gamachem se ozvalo zamumlané: „Pfff, patron. Vlezdoprdelko.“

Inspektorka Cherninová sevřela rty, výraz v očích jí ztvrdl a chystala se vstát, aby si to s tím agentem vyříkala, ale Gamachův pohled ji zastavil.

Právě včas.

Harriet běžela zářivým chladným červnovým ránem prostředkem nezpevněné cesty vedoucí ze Three Pines.

Rozhlížela se hned na jednu, hned na druhou stranu, neustále monitorovala své okolí. Soustředila se na hustý les i na to, co se v něm mohlo skrývat. Medvědi. Losi. Vzteklé lišky. Krvežíznivá klíšťata s lymskou boreliózou.

Bigfoot. Zavražděné dítě, které teď vraždí jiné děti.

Vzpomněla si na hloupoučké duchařské historky, které se vyprávěly kolem vesnického táboráku, a usmála se. Stejně ale přidala do kroku. Harriet strávila velkou část svého života v běhu. A teď, po dvacítce, běžela rychleji a rychleji. Dál a dál. Pryč.

„Zranění?“ zeptal se Gamache.

Ze své pozice žádné neviděl, ale koroner jim bude schopen říct víc. Aspoň doufal.

„Tady,“ inspektorka Cherninová ukázala na stranu hlavy oběti.

Gamache se naklonil přes tělo, aby se podíval blíž. Jak to udělal, ten zbyteček slunečního svitu, který se ještě prodral skrz mraky barvy cínu, mu zaclonil stín.

„Dovolíte?“ zeptal se a ohlédl se přes rameno. Když se stín stáhl, naklonil se blíž.

Na ženině hlavě byla ze strany promáčklina vyhloubená drtivým úderem.

„Mohlo to vzniknout i posmrtně,“ usoudila Cherninová. „Podle toho, co řekly její děti místní policii, pila a trpěla depresemi.“

„Myslíte, že to byla sebevražda?“ zajímal se Gamache, když se zas vrátil do podřepu, jelikož mu nohy při tom klečení v chladu pomalu dřevěněly.

Závan větru mu do obličeje vmetl spršku jezerní vody. Natočil záda tak, aby ochránil ne sebe, ale tu mrtvou. Nešlo o nutnost, bylo to instinktivní.

Za sebou uslyšel další odfrknutí, tentokrát pobavené.

„Sebevražda? To má být vtip? Co jsem slyšel, byla mazavka a šlapka, ale sama se nezabila. To je jasná věc. I když, kdo by jí to měl za zlé? Sakra, kdybych byl v její kůži, taky bych to skoncoval. Zbytečně tu zacláněla.“

Gamache prohodil pár tichých slov s inspektorkou Cherninovou, pak vstal. A pomalu, cíleně obrátil obličej k tomu nešťastnému mladíkovi.

Kdyby byl ten agent prozíravější, kdyby neměl hlavu tak hluboko vraženou ve vlastním derrière, kdyby nebyl tak odhodlaný se sám zničit, možná by si všiml výrazu v Gamachových očích.

„Pojďte se mnou, prosím.“

Gamache napřáhl ruku a agent se obrnil před nevyhnutelným postrčením. Žádné ale nepřišlo. Namísto toho vrchní inspektor jen ukázal na skalnatý výběžek stranou od policejní aktivity.

Jakmile tam došli, Gamache se zastavil, obrátil se, chvilku si mladíka prohlížel, až pak promluvil. Hlas měl hluboký, klidný. Tichý. Ovšem bylo v něm víc síly než v jakémkoli řevu, který agent za svůj život slyšel. A že ho slyšel hodně.

„Agente Beauvoire, jestlipak vás někdy –“

„– napadlo, co by se stalo, kdybychom se tvůj táta a já nikdy nepotkali?“ zeptal se Jean Guy Beauvoir.

Podíval se přes vanu na svou ženu Annie, která koupala jejich malou dcerku Idolu. Pak se znovu pokusil navléct svetr na vzpouzejícího se Honorého, který už se nemohl dočkat, až si s kamarády půjde hrát na náves.

Honorého rodiče zároveň bavil i trochu děsil fakt, že jeho nejlepší kamarádkou je podle všeho pomatená stará básnířka Ruth Zardová.

„Myslíš, kdyby tě táta nikdy nenašel zahrabaného ve skříni s důkazy na tom zapadlém oddělení Sûreté?“

„Myslel jsem tím, když rozpoznal moji genialitu a žadonil, abych mu pomohl vyřešit tu nejobtížnější vraždu všech dob.“

„Největší oříšek,“ doplnila Annie, která tuhle historku už znala.

„Na světě,“ přisvědčil Jean Guy.

Propustil Honorého a ten vystřelil z místnosti, s dusotem seběhl po schodech a na cestě ven za sebou zabouchl síťové dveře.

„Té paní v jezeře,“ dodala Annie.

„Oui. A mimochodem, ve skutečnosti jsem ve skříni nebyl.“

„Ale jen proto, že jsi moc velký, než aby ses tam nacpal.“

„Protože jsem byl moc drsný. A pořád jsem.“ S úsměvem se naklonil blíž ke své dcerce. „Táta je silák a nedopustí, aby se ti něco stalo, že ano, ma belle Idola, Idola, Idola.“

Když se Idolin otec podíval do dívčiných zešikmených očí v plochém obličejíku, dítě se rozesmálo. Nevázaně.

V tom se tolik podobala své matce. Byla veselá a dobromyslná.

„Táta se opravdu zmínil, jak jsi ten den přispěl,“ opáčila Annie, zatímco utírala dítě dosucha, „ale znělo to spíš jako ‚mamlas‘.“

Jean Guy se zasmál. „To je u Sûreté kódové označení pro oslnivou inteligenci.“

„Aha. Tak to rozhodně záříš.“ Když se otočil a vyhlédl z okna na vísku Three Pines, uslyšela pobavené odfrknutí.

Harriet Landersová vešla do knihkupectví spojeného s antikvariátem a po špičkách se vydala do schodů. Nemusela se namáhat. Teta Myrna ve svém obrovském kaftanu, který s oblibou nosila, už byla vzhůru a v kuchyni loftového bytu vařila kávu. Její přítel Billy vedle ní smažil vajíčka a slaninu.

Harriet to ucítila, už když otevřela dveře do knihkupectví, ale myslela si, že vůně jde z vedlejšího bistra.

Sice začínala s veganstvím, ovšem její kryptonit byla slanina a vejce. A opravdová šlehačka v kávě. A croissanty. Bála se pekařky Sarah zeptat, jestli v nich je skutečné máslo.

Její magické myšlení se na zaříkadla sice nevztahovalo, ale croissanty podle všeho zahrnovalo.

„Připravená?“ zeptal se jí Billy, když dosnídali.

Harriet se už osprchovala, oblékla a ustlala pohovku v obývací části bytu.

Zhluboka se nadechla. „Připravená.“

Teta Myrna, kterou to moc nepřesvědčilo, si ji přitáhla do náruče a pošeptala jí: „Všechno bude dobré. Budeme tam. Moc ti to sluší.“

Harriet se usmála, ale nevěřila z toho jedinému slovu.

Jean Guy stál zády k ložnici a vyhlížel z okna na poklidnou quebeckou vesničku.

Annie viděla, že v pokoji domu jejích rodičů ve Three Pines už není. Byl na mrazivých březích jezera, které právě vyplavilo mrtvolu. Ta vzpomínka nikdy nečekala moc daleko. A nikdy to nebyla tak docela vzpomínka.

Toho dne se všechno změnilo.

Byl to den, kdy se jeden provařený průserář, jinak též agent Sûreté, setkal s proslulým velitelem nejúspěšnějšího oddělení vražd v zemi. Byl to den, kdy muž, který se jednou stane Anniiným manželem, poznal jejího otce.

Co by se stalo, kdyby se ti dva nesetkali? Co by se stalo, kdyby tu paní v jezeře nikdo nezavraždil? Kdyby se její otec nerozhodl to vyšetřovat osobně?

Co kdyby nesešel do suterénu toho zastrčeného oddělení? Na místo, které nezastrčili dost hluboko?

Proč to udělal? Neměl k tomu důvod. Vrchní inspektor Gamache tou dobou ještě ani neviděl místo činu. V suterénu toho oddělení nebyly uschované žádné důkazy. Jen nevrlý mladý agent, odložený a zapomenutý.

A přesto tam Armand Gamache zašel.

Protože musel. Protože, jak Annie Gamachová věděla, to byl osud.

Z okna ložnice Jean Guy sledoval, jak se jejich pětiletý syn na chvíli zastavil, rozhlédl se na obě strany, načež se rozeběhl přes prašnou cestu na náves, kde parta kluků a holek kopala do fotbalového míče. Hubený klučina působil impulzivně, dokonce zbrkle, ale ve skutečnosti se choval celkem obezřetně. Ne ustrašeně, ale opatrně.

V tom se podobal svému otci. Čišela z něj neutuchající energie i ostražitost.

Z nedaleké lavičky sledovaly děti stará paní a její husa. Honoré k nim doběhl, oběma jim vlepil rychlou pusu, pak se otočil a obral dalšího kluka o míč.

Jejich veselé pištění doléhalo až k Jeanu Guyovi v okně tchánova domu.

Ruth na lavičce potřásla s hraným nesouhlasem hlavou, pak si přihnula z hrnku, který mohl obsahovat kávu, ale nikdo by si na to nevsadil.

I přes smích, paprsky ranního slunce a příslib tepla si Jean Guy v tom časném červnovém ránu promnul ruce a přitáhl lokty blíž k tělu.

Ze vzpomínky na listopadové ráno u opuštěného jezera ho zamrazilo. Do kostí, do kostní dřeně se mu tehdy zažral chlad, který za všechny ty roky nikdy doopravdy nezmizel.

Ovšem nebyla to jen minulost, co v něm to mrazení znovu vyvolalo. Šlo o přítomnost, o to, co se dělo dnešního zářivého dne. O tolik let později.

„Vždycky je i další příběh,“ zašeptal Jean Guy. „Víc, než se na pohled zdá.“

Sjel pohledem z dětí a básnířky k osamocenému muži, který obcházel náves po obvodu. Jako stráž. Ne aby tam udržel zločince, ale aby ty uvnitř chránil před vnějším světem, jemuž se nedalo vždycky důvěřovat. Pravdou ale bylo, že ten člověk, který neměl k důvěře žádný rozumný důvod, ve skutečnosti světu důvěřoval.

Jean Guy věděl, že jako velitel oddělení vražd pro celý Québec jeho tchán viděl věci, jejichž svědkem by neměl být žádný člověk. Den za dnem. Mrtvoly se vršily jedna na druhou. Armand Gamache viděl to nejhorší, co lidé dovedou. Činy, které by zatvrdily většinu srdcí a z dobrého člověka by udělaly cynika ztrácejícího naději a nakonec i zájem.

A přesto se zdálo, že je Gamache k těm hrůzám imunní, skoro slepý, i ve chvíli, kdy je vyšetřoval.

Když ale Jean Guy jako jeho zástupce nakonec poukázal na to, jak je ta slepota nebezpečná pro jeho tým i pro občany, které přísahal chránit, šéf ho usadil. Naklonil se k němu, lokty položil na kolena, propletl si prsty a začal vysvětlovat.

Ano, Jean Guy má pravdu. Viděl ty nejhorší, doopravdy příšerné věci. Oba je viděli. Ale zároveň byli svědky i toho nejlepšího. Oba byli.

Upíral pohled do očí mladšího muže, vyzýval ho, ať na chvíli odsune stranou existenci té nezměrné brutality a vzpomene si na činy, které svědčily o ještě větší odvaze. O zásadovosti a slušnosti. O sebeovládání.

Odpuštění.

Nevykonali je morální velikáni nebo nadlidé. Jednalo se o muže a ženy lidské velikosti a proporcí. Někteří z nich byli policisté. Mnozí ne.

Ty úděsné činy nás zaslepují, vysvětlil Beauvoirovi. Hrozí, že přebijí a zastíní slušnost. Krutost je tak snadné si pamatovat, protože po ní zůstane rána, strup, který zakryje všechno ostatní. Schová to nejlepší. Jenže ty odporné věci, ti odporní lidé jsou jen výjimky.

„Na to musíte pamatovat, Jeane Guyi. Slepota, kterou jste zmínil, není víra, že jsou lidé v zásadě dobří, ale neschopnost to vidět.“

Jean Guy Beauvoir poslouchal, přikyvoval, ale přesvědčený nebyl. Nedalo se říct, že šéfa považoval za měkkého. Všechno, jen to ne.

Gamachovi to myslelo jasně, a když na to přišlo, uměl být i bezohledný.

Přestože střelné zbraně nesnášel a za normálních okolností žádnou nenosil, neváhal ji použít. Když to bylo nutné. Na někoho, kdo střelné zbraně nemohl vystát, mířil a střílel s udivující přesností.

Za vrchním inspektorem se táhli duchové, pronásledovali ho dokonce i toho červnového rána. A přesto, navzdory všemu, Armand Gamache zůstával plný naděje, a dokonce šťastný.

Rozhodl se strávit svůj dospělý život stopováním vrahů, nahlížením do myslí šílenců. Zkoumáním temných slují a štěrbin, kde se rodí a dozrávají vražedné činy, hýčkané, chráněné a vyslané do vnějšího světa.

Zatímco Gamache se stal průzkumníkem lidských emocí, Jean Guy dozrál v lovce. Byli dokonalý, byť nerovný tým.

Jean Guy sledoval tchána, jak hází německému ovčákovi Henrimu tenisák, a nedělal si iluze, kdo je tady vůdce. Následoval by ho kamkoli. A dělal to.

Znovu a znovu. Skoro. Kamkoli. Skoro…

Opět ho zamrazilo.

Henri skočil za míčkem a hned po něm starý Fred, který nikdy nepřestal věřit, že má šanci dostat se k němu první. A nakonec maličká Gracie, kterou Reine-Marie našla na hromadě odpadků. A přinesla ji domů.

Gracie možná byla a možná nebyla pes. Zasvěcení teď sázeli na morče, které v těsném závěsu následoval ježek.

Armand si přidřepl a zvedl míček, který Henri upustil do bláta u jeho nohou. Psí ocas se mrskal tak zuřivě, že zvířeti otřásal celým tělem. Pak Armand podrbal Henriho za ušima, do nichž mu nepochybně šeptal, že je hodný pes.

Nemusel se ale k němu naklánět tak blízko. Kdyby Jean Guy něco zašeptal z okna ložnice ve druhém patře, Henri by slyšel i to.

Ovčákovy uši byly natolik obrovské, až měli vesničané podezření, že jima dokáže zachytit vysílání z vnějšího vesmíru. Pokud by existoval mimozemský život, Henri by byl první, kdo by se o něm dozvěděl.

Potom Gamache políbil Freda na temeno jeho smradlavé hlavy, poplácal Gracie, a jakmile se napřímil, znovu hodil míček. Pak pokračoval ve své sobotní ranní procházce na sluníčku.

Šťastný, spokojený člověk. Pronásledovaný duchy.

Jeanu Guyovi trvalo léta, než přišel na to, jak si Gamache dokáže udržet vyrovnanost a lidskost, zatímco se mnoha jiným, déle sloužícím policistům rozpadala manželství, dávali se na pití, propadali drogám, zoufalství nebo cynismu. Korupci. Přivírali oči před násilím, svým vlastním i svých podřízených.

Armand Gamache každý den velel oddělení, které pronásledovalo to nejhorší, co z lidstva vzešlo. Každý den, po celý den.

A ten nejděsivější úkol naložil na sebe. Informovat rodiny.

Vstřebával bezedný žal, když se na manžele, manželky, otce, matky a děti zhroutil svět.

Svými slovy ty lidi drtil. Zabíjel je. Nikdy už pak nebyli stejní. Teď žili v zásvětí, kde se dělo nemyslitelné. Kde už navždy bude hranice vymezovat „předtím“ a „potom“.

Tohle Armand Gamache dělal.

Jeanu Guyovi léta nešlo do hlavy, jak dokázal unést ten žal a odpovědnost, a přitom si uchovávat naději. Teď to ale věděl.

Armand Gamache to mohl dělat, protože se na konci každého krutého dne vracel sem. Do maličké vesničky Three Pines. Vesničky, která nebyla na žádné mapě. Která ležela v dolíku obklopeném lesem a horami. Jako v dlani nějaké obrovské ruky.

Každý večer se vracel sem k Reine-Marie.

Sedával v bistru, popíjel skotskou a naslouchal vyprávění o tom, jak se kdo měl. Malířka Clara. Myrna, majitelka knihkupectví. Básnířka Ruth a její husa Róza s nevymáchaným zobákem. Gabri a jeho partner Olivier, kteří se k nim připojovali u krbu nebo za teplých letních večerů na terase, kde se jejich hlasy mísily s cvrkáním cvrčků a jemným ševelením říčky jménem Bella Bella.

Bývali tam i monsieur Béliveau a Billy Williams, pekařka Sarah, nový pastor, jeho žena Sylvie a spousta dalších přátel.

Ti všichni objevili vesnici, již dokázali najít jen lidé, kteří se ztratili.

Každý večer se Armandu Gamachovi dostávalo připomínek, že dobro existuje. A každé ráno odjížděl čelit hrůzám. Odvalit kámen a vstoupit do jeskyně. S jistotou, že ať už tam najde cokoli, vždycky dokáže najít cestu zpátky domů.

Pokud ale Beauvoir věděl, jeden balvan Gamache odmítal odvalit. Do jedné jeskyně by nevešel.

Ano, existovala jedna osoba, jedna mysl, jíž se Armand Gamache bál.

dvě

„Už nikdy nechci slyšet –“ začal vrchní inspektor.

Ta tiše pronesená slova se prořízla větrem i šploucháním vln, které se rozbíjely o břeh, a přistála v uších mladšího muže, jako by je Gamache pošeptal přímo do nich.

„– že takhle mluvíte –“

Agent Beauvoir se obrnil, než vrchní inspektor řekne: „– se svým nadřízeným, vy arogantní blbečku.“

Ale místo toho…

„– na místě vraždy. Tohle není tělo, není to mrtvola, není to rébus. Je to lidská bytost, kterou někdo připravil o život. Ukradl jí ho. Takové výrazy a takové chování nebudu tolerovat.“

Do obličeje jim stříkaly spršky z vln narážejících na kameny, ale zatímco Beauvoir se šklebil, vrchní inspektor nikdy nehnul ani brvou. Nikdy se neotočil stranou. Jeho tmavě hnědé oči nikdy nezakolísaly, neodvrátily se od těch Beauvoirových.

S každým slovem, které z toho člověka vypadlo, byl mladý agent čím dál zmatenější.

A čím dál víc se děsil.

Křik, nadávky a výhrůžky chápal, dokonce se je snažil provokovat.

Ale tohle? Nebyl to jen cizí jazyk, pocházel z jiné planety. Jako by se ten muž před ním vynořil z nějakého cizího, Beauvoirovi neznámého světa. Jednotlivým slovům rozuměl, jenže jejich význam mu unikal.

A pak se to zhoršilo.

„Máme povinnost,“ pokračoval vrchní inspektor klidným hlasem, který ani na chvíli nevystoupal nad běžnou úroveň, dokonce i když kolem nich šlehal vítr a po obličeji mu proudila jezerní voda, „svatou nebo jinou, k zavražděné osobě a těm, kteří ji milovali a záleželo jim na ní. Součástí té povinnosti je zajistit zachování její lidskosti. Chápete to, agente Beauvoire?“

Neříkej to, neříkej to. Ne-ří-kej to.

„Chápu jen to, pane, že jste celé Sûreté pro smích.“

Přestaň. Přestaň. Proboha, přestaň. On není nepřítel.

A přesto měl pocit, že je. Gamache svým tichým, mírným hlasem ohrožoval veškerou Beauvoirovu obranu, hradby, které budoval celý život.

„Vaše oddělení je vytvořené z odpadu, který nikdo jiný nechtěl. Nikdo jiný pro vás nechce pracovat. Ani nenosíte pistoli. Jste zbabělec. To každý ví.“

Slovo za slovem jako z brokovnice namířené na hruď pálil na nadřízeného důstojníka.

Samozřejmě to byla sebevražda. Ale nezbytná. Panická snaha odstrčit, co se zdálo nevyhnutelné. Tenhle muž prolomí jeho zdi. Nahlédne dovnitř. A tak Beauvoir zaútočil. Zuřivě. Vypálil na něj ty nejhorší urážky, jaké policista může slyšet.

Obrnil se před protiútokem. Jenže žádný nepřišel. Starší muž tam jen stál, obličej se mu leskl jezerní vodou a vlasy, které sotva začínaly prokvétat šedí, mu cuchal vítr.

Ostatní agenti kolem nich, členové Gamachova týmu, se zastavili a zahleděli se na ně. Někteří se zřejmě už pohnuli, aby zasáhli, protože jim vrchní inspektor nenápadným gestem naznačil, ať je nechají.

Jean Guy zvýšil hlas, aby ho bylo slyšet i přes rámusící vlny, vítr a vodu bušící jim do oblečení, jako by se je příroda pokoušela utopit.

„Šel by za vámi jen blázen.“

To, co se stalo pak, mladého agenta šokovalo a vyděsilo. A změnilo mu to život.

Armand Gamache procházel v paprscích časně ranního slunce kolem tří vysokých borovic. Kolem lavičky, z níž ho Ruth zdravila vztyčeným prostředníkem.

Usmál se na starou paní a pokračoval v chůzi kolem svého vnuka, už obaleného blátem. Kolem koloniálu monsieur Béliveaua a pekařství U Sarah. Kolem Olivierova bistra.

Dveře knihkupectví se otevřely a Armand se otočil, aby pozdravil svou kamarádku a sousedku Myrnu Landersovou.

„Velký den,“ řekl Armand, když pokračovali v chůzi spolu. „Můžeme vás svézt?“

„Děkuju, ale beru vlastní auto. Chci Harriet odvézt.“

Myrna se na svého společníka zahleděla. Vlasy, které se mu kolem uší trochu kroutily, už měl skoro všechny šedé, i když mu ještě nebylo šedesát. Ranní světlo zvýrazňovalo vrásky v obličeji. Rýhy a brázdy vyryté starostmi, žalem a bolestí. A jednu hlubokou jizvu na spánku, kterou způsobilo něco úplně jiného.

Ne poprvé penzionovanou psycholožku napadlo, kdo rozhodl, že se tahle část těla bude jmenovat spánek. Nepochybně nějaký člověk, který byl přesvědčený, že mozek je sídlem snění, fantazie i vědění.

Ona ale věděla, stejně jako její společník, i psi a Gracie, kteří za nimi poklusávali, že všechno opravdu hodnotné se uchovává v srdci.

Armand se k ní obrátil. „Jak se cítíš?“

„Ohledně dneška? Jsem nervózní kvůli Harriet. Ta z úzkosti málem zvrací. Má panické ataky.“

Armand přikývl. I on byl nervózní, i když ne kvůli Harriet. Říkal si, že je to směšné. Že se nemůže stát nic špatného.

Reine-Marie vyšla na přední verandu a zamávala. Snídaně je hotová.

Když se usmál, Myrna si připomněla, že ty nejhlubší vrásky v jeho obličeji pocházejí od smíchu.

„Přidáš se k nám?“ pozval ji.

„Už jsem snídala, ale merci.“

Doprovodila ho k pěšince před vchodem.

Den sliboval, že nebude jen teplý, ale přímo horký. Trvalky už byly narostlé, kvetly tam vlčí boby, jasně červené máky a kosatce. Na pivoňkách, které přežily jarní mrazíky, se tvořila poupata. Javory a plané třešně v lese kolem měly zářivě zelené listy.

„Dneska tam bude Fiona,“ prohodil Armand jakoby nic. „Včera večer mi to potvrdili.“

Myrna stiskla rty a zhluboka se nadechla. „Aha. Ptal ses rodin? Přeživších?“ Ovšem věděla, že to udělal.

„Ano. Sešel jsem se s nimi před deseti dny. Popsal jsem jim, co se bude dít, a nechal konečné rozhodnutí na nich. Už je to hodně let od doby, kdy se to stalo.“

„Jako by to bylo včera,“ poznamenala Myrna a Armand věděl, že má pravdu.

Kdyby šlo o Annie, pořád by mu to připadalo jako včera. Jako dnes. Jako v téhle minutě.

„Večer jsem ještě mluvil s Nathalií Provostovou,“ řekl.

Myrna věděla, že Nathalie mluví za oběti a jejich rodiny. Veřejná tvář národní tragédie.

„Odsouhlasili to.“

„Já si nejsem jistá, jestli bych s tím souhlasila. Stejně tě to ale muselo potěšit.“ Myrnin hlas zněl ploše, vyhýbavě.

Armand zaváhal a zahleděl se na náves. „Je tu ještě něco.“

Myrna se nepobaveně uchechtla. „Jak jinak. Vždycky je tu ještě něco. Nech mě hádat. On tam bude taky. Ten bratr.“

„Nemůžeme mu v tom zabránit. Ona ho tam chce.“

Myrna přikývla. Věděli, že je to riskantní. Na druhou stranu, jak hrozné to může být?

Když se Jean Guy nahoře v duchu vrátil k tomu listopadovému dni, uvažoval o tom samém.

Zprávy o nalezení mrtvoly v ledové vodě Lac la Plonge prosákly až do suterénu zapadlého oddělení Sûreté. Agent Beauvoir odhadoval, že to bude ta pohřešovaná žena.

Opravdový případ. Opravdová mrtvola. A ti neschopní žárliví zmrdi nahoře ho od toho drží dál.

Agent Beauvoir seděl na stoličce, hlídal drobné důkazy z banálních trestných činů, které se nikdy nedostanou před soud. Uklidňoval se tím, že si v duchu sumíroval znění výpovědi ze Sûreté, kterou by jim dal jasně najevo, co si o nich doopravdy myslí. Tedy ne že by to už neudělal.

Ostatně kvůli tomu v onom potemnělém sklepě skončil.

A přece, a přece, i přes koncepty, které si opakovaně skládal v hlavě, agent Jean Guy Beauvoir ještě neudělal ten poslední, neodvolatelný krok.

Pokud jde o kapitána Dagenaise, skládal si Beauvoir, blbější a neschopnější zmetek a vypatlanější velitel už by se našel jen těžko –

Kroky. Někdo scházel dolů. Byl zvyklý na kapitánovo dusání, ale tohle znělo jinak.

A pak se ten člověk objevil.

Ve dveřích stál vrchní inspektor Gamache. Jako nějaké zjevení. Beauvoir vstal ze své stoličky a cítil, jak se mu začínají vybarvovat tváře, jako by ho přistihl při něčem nepatřičném.

Ve zdejším zapadákově se zjevil velitel oddělení vražd Sûreté. A zapadl do sklepa zapadlé policejní stanice.

Jak se to mohlo stát?

Samozřejmě. Ta mrtvola v jezeře. Gamache to sem přijel osobně vyšetřit. Nepochybně slyšel, jak neschopný policajt s hromadou hoven místo mozku tomu tady velí.

Tomu člověku ve dveřích mohlo být něco pod padesát. Byl vysoký a robustní, ale ne tlustý. Pracovní parku Sûreté měl rozepnutou a Beauvoir viděl, že pod ní má na sobě košili s kravatou. Tvídové sako. Šedé flanelové kalhoty. A že mu chybí pistole.

Beauvoir si pomyslel, že vypadá spíš jako vysokoškolský profesor než jako člověk, který honí vrahy.

Vrchní inspektor naklonil hlavu ke straně a pousmál se. Sotva znatelně.

„Bonjour. Jmenuju se,“ začal a postoupil dopředu s napřaženou rukou, „Armand Gamache. A vy jste?“

„Beauvoir. Jean Guy. Agent.“ Neměl tušení, proč zničehonic začal mluvit v opačném gardu.

„Jsem tady, abych vyšetřil smrt té ženy, jejíž mrtvolu našli turisti. Předpokládám, že to jezero znáte?“

„Moi?“ zeptal se Beauvoir. Jean Guy. Agent.

„Odpověz mu, ty kreténe,“ ozval se Dagenais. Gamache se otočil a musel kapitána zpražit pohledem, protože ten o krok ucouvl a zůstal už zticha, i když jeho výraz, s nímž svého podřízeného sledoval, mluvil za vše.

Neztrapni mě. Neposer to.

„Oui. Znám ho.“

„Bon. Jestli váš kapitán nebude nic namítat, co kdybyste mě tam odvezl a pomohl s vyšetřováním? Je dobré mít s sebou místního policistu.“

Dagenaisovo obočí vystřelilo nahoru. „Jste si jistý, pane? Máme i jiné –“

„Tenhle agent bude stačit. Merci.“

Agent Beauvoir se na svého kapitána ušklíbl a vyrazil za vrchním inspektorem po schodech nahoru, přes malou stanici a ze dveří. To, že si ho Gamache vybral, pro Beauvoira znamenalo jen jediné. Zvěsti o jeho genialitě se musely donést až na komisařství.

U auta si Dagenais vzal Gamache stranou.

Začal se zvedat vítr a v hustém borovém lese vydával svištivé zvuky. Kapitán při řeči shrbil ramena.

„Dávejte si na něj pozor. Je to potížista. Zrovna jsem psal hodnocení, kde navrhuju jeho propuštění.“

„Proč?“

„Za drzost. Ale to není všechno. Je vzteklý. Nespokojený. A tyhle věci se šíří.“

Gamache s ním souhlasil. Vnitřní rozmíšky mezi ozbrojenými muži a ženami jsou katastrofa, zvlášť když se jejich zloba a vztek přelijí na bezbranné obyvatelstvo.

Takové věci už sám viděl. A ano, často to začíná jediným nespokojencem.

Gamache slyšel pověsti o nekalých praktikách na tomhle oddělení a to byl také důvod, proč se po příchodu zprávy o možné vraždě rozhodl, že to sem pojede vyšetřit osobně.

Zalétl pohledem k mladému policistovi na sedadle řidiče. Pak ke kapitánu Dagenaisovi.

Toho agenta Beauvoira vypudili do suterénu z nějakého důvodu. Tam se umisťují nespokojenci. A přece, a přece…

Podíval se do auta právě včas, aby viděl, jak Beauvoir ukazuje svým kolegům prostředník. Gamache si povzdechl. A přece, a přece…

Cestou na místo činu dal vrchní inspektor mladému agentovi instrukce. Co dělat. Co nedělat.

„Rozumíte?“ zeptal se, když se jeho slova setkala s mlčením.

„No jistě, jsou to všechno samozřejmosti.“

Beauvoir čekal, že za svou drzost dostane co proto, ale když nic nepřišlo, usmál se. Už měl toho člověka přečteného. Vrchní inspektor Gamache sice má nepochybně vyšší postavení, ale jinak na něm nic pozoruhodného není. Beauvoir měl podezření, že je ukázkovým produktem oddělení Sûreté pro styk s veřejností. Solidní, nudná figura, která má získat důvěru naivního obyvatelstva. Nic víc.

Když byl Beauvoir ještě na akademii, slyšel pověsti, že ten chlap dokonce ani nenosí pistoli. Jaký policajt chodí neozbrojený?

Zbabělec, to je ono. Slaboch, který spoléhá, že za něj nebezpečnou práci udělají jiní.

Za pár minut už odbočili ze silnice druhé třídy na hrbolatou nezpevněnou cestu plnou výmolů. Po několikakilometrovém natřásání konečně dorazili k jezeru.

I na Gamache, který už divočiny viděl spoustu, to bylo nehostinné místo.

Nízko nad hustým lesem visely mraky. Nebyly tam žádné domy, žádné sruby, žádná světla. Žádná přístaviště nebo kánoe. Zavítal sem jen málokdo, kromě medvědů, jelenů a losů. A vrahů.

Agent Beauvoir už se chystal vystoupit z auta, ale vrchní inspektor ho zarazil.

„Musím vám něco říct.“

„Ano, já vím. Nenarušit důkazní materiál. Nedotýkat se těla. To už jste mi říkal.“

Debilní ubožáku.

„Jsou čtyři věty, které vedou k moudrosti,“ sdělil mu Gamache, který se tím, co právě slyšel, nenechal vyvést z míry. „Naložte s nimi dle libosti.“

Beauvoir se v sedadle opřel a zahleděl se na vrchního inspektora. Naložte s nimi dle libosti? Kdo takhle mluví?

Ovšem víc než ta podivně formální fráze Beauvoira zarazilo, že podle jeho zkušenosti nikdo nesestaví větu o víc než třech slovech, aniž by přitom použil „fuck“, „tabarnac“ nebo „merde“. Včetně jeho otce, toho obzvlášť. I jeho matky, když na to přijde. A rozhodně by nemluvili o sagesse.

O moudrosti.

Zahleděl se na staršího muže, který věkem neměl daleko k jeho otci, ale jinak se lišil, jak jen člověk může. Mluvil tak tiše, až se Jean Guy Beauvoir přistihl, že se k němu naklání. A poslouchá.

„Omlouvám se. Spletl jsem se. Nevím.“ Při vypočítávání zvedal vrchní inspektor Gamache prsty, dokud neměl dlaň otevřenou. „Potřebuju pomoc.“

Beauvoir se Gamachovi podíval do očí a v nich uviděl ještě něco nového. Nečekaného.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, co to je. Než našel slova, která by ten výraz popsala. A když je našel, z obličeje i z končetin mu odtekla krev. Cítil, jak mu chladnou ruce a najednou se mu zatočila hlava.

V očích toho člověka uviděl laskavost.

Bylo to děsivé.

Z auta prakticky vypadl, jak se honem snažil od toho útoku na své obranné zdi dostat pryč. Toho člověka nechápal, jeho slova ani ten pohled, který ohrožoval jeho pečlivě vybudované opevnění.

Nebyl ale jediný, koho to setkání překvapilo.

Armand Gamache sešel dolů do suterénu, poněvadž věděl, že tam držívají ty, co nezapadají. Potřeboval místního policistu, a kdo je lepší než ten, který potíže na oddělení buď sám podněcuje, nebo do nich není vůbec zapojený? Agent vypovězený do sklepa, protože mu ostatní nedůvěřují?

Jakmile tam dorazil, nečekal, že toho ubohého mladíka pozná. Nikdy se s tím člověkem nesetkal, tím si byl Gamache jistý. A přesto tu byla důvěrná známost. Jako by nečekaně narazil na někoho z dávné minulosti.

Ovšem kapitán Dagenais měl skoro jistě pravdu. V agentu Beauvoirovi byla jistá nelítostnost. Vyhladovělá dravost. Něco nebezpečného.

Tenhle mladý muž byl potížista a sám měl potíže.

A přece ho Gamache poznal. Což vrchního inspektora šokovalo.

Později u jezera, když agent Beauvoir otevřel stavidla svému přívalu urážek dost hlasitých, aby to slyšel každý člověk okolo i většina volně žijících zvířat, byl Gamache nucen se znovu zamyslet.

Určitě se spletl. Udělal chybu. Bylo to jen šálení mysli. Déjà vu. Bez déjà. Nebo vu.

Armand Gamache se na tom skalnatém břehu, kde mu obličej skrápěly spršky vody, díval na Beauvoira a stál před volbou. Takovou, která rozhodne o osudech jich obou, o jejich budoucnosti. Ačkoli v tu chvíli Armand Gamache ještě netušil, jak zásadně.

Měl by udělat, co se nabízelo, co bylo evidentní, rozumné a racionální, a poslat toho drzého mladého agenta, který dozajista představuje přítěž pro Sûreté a nebezpečí pro veřejnost, zpátky na oddělení? Odkud ho brzy propustí. A oddechnou si, že se ho zbavili.

Nebo…

„Jste neschopný,“ překřikoval Beauvoir hluk tříštících se vln. „Hloupý. A hloupost je nebezpečná. Nakonec je kvůli vám všechny –“ paží objížděl kruh a postupně prstem ukazoval na muže a ženy na břehu – „zabijí, když si nedáte pozor.“

Přes Beauvoirovo rameno Gamache uviděl, jak k nim vykročila inspektorka Cherninová s rozzuřeným výrazem v obličeji. Ale jediný jeho pohled ji zastavil. Taktak.

Očima se vrátil k Beauvoirovi. Už toho měl dost. Chystal se říct tomu směšnému agentovi, ať se vrátí na stanici. Ať odevzdá odznak a zbraň. Že s ním skončili.

Ovšem namísto toho se Armand Gamache slyšel říkat: „Za duchem na golfovém hřišti, za mrtvolou v nádrži, / za mužem, co strašně pije, dámou, jež smích zadrží.“

Jeho hlas zněl tak tiše, až Beauvoir uvažoval, jestli to doopravdy slyšel, nebo jestli to byla jen iluze. Klam způsobený větrem a vlnami.

Takhle vrchní inspektor odpovídá na slovní útok? Na to, když mu někdo před celým jeho týmem vpálí, že je zbabělec? Místo aby vyletěl, začne recitovat nějakou básničku? Vážně je slaboch a posera.

A přesto byla jeho odpověď mnohem děsivější než jakékoli urážky, které na něj mohl vrchní inspektor vychrlit.

Agent Beauvoir tam stál celý zmatený. Ztracený. Zkamenělý. Silou vůle odvrátil pohled a otočil se k jezeru, které právě vyplivlo mrtvolu.

„Za výrazem vyčerpání, za migrénou a tak dál.“ Ten hlas, který jako by teď vycházel z Beauvoirovy hlavy, pokračoval. Neúnavně.

„Vždycky je i další příběh, / víc, než se na pohled zdá.“

Vrchní inspektor Armand Gamache se natáhl po Beauvoirovu rukávu a pevně ho uchopil za paži. Ne bolestivě, ale tak, jak by člověk držel tonoucího, aby se nepotopil pod hladinu.

„To je v pořádku,“ řekl. „Věci vždycky nejsou, jaké se zdají. Bude to dobré, synu.“

Potom se usmál.

Studená voda chlístající Jeanu Guyovi do obličeje chutnala nevysvětlitelně slaně. S těmi slovy a rukou svírající jeho paži Beauvoir cítil, jak se v něm něco pohnulo. Jako by Armand Gamache v tom okamžiku jeho obranu nejen prolomil, ale rozmetal na kusy. A teď stál v troskách Beauvoirova mladého života.

Jenže místo aby ucouvl, Jean Guy cítil, jak ho to k tomu cizímu muži přitahuje. Cítil, jak se k němu jeho DNA přichytila, jako se námořník v zuřící bouři drží stěžně, aby ho to nesmetlo přes palubu.

Jean Guy Beauvoir si připadal naprosto zranitelný, ale také se poprvé v životě cítil být v bezpečí.

I když zároveň poznal, že to bude mít svou cenu. Pokud ta loď ztroskotá, půjde ke dnu s ní. To byla ta cena. Jeho život a budoucnost jsou nyní neúprosně svázané s tímhle mužem. A pravděpodobně vždycky byly.

Jak se tak díval na jezero, ucítil Jean Guy ještě něco.

Že se blíží strašná bouře.

tři

Jakmile opláchli Honorého a dojedli sobotní snídani sestávající z palačinek plněných banány, křupavé slaniny a javorového sirupu, zamířili Annie, Jean Guy a děti k autu a chystali se odjet zpátky do Montrealu.

Armand držel Idolu, zatímco Reine-Marie líbala dceru a Honorého. Pak se obrátila ke svému zeti. „Uvidíme se pak?“

„Rozhodně.“

Řekl to s větším nadšením, než jaké cítil. Poslední věc, kterou by Jean Guy o tomhle krásném červnovém dni chtěl, bylo sedět v přeplněné aule a poslouchat proslovy. Zatímco Annie a děti půjdou na grilovačku s přáteli v sousedství jejich montrealského domu.

Dělal to pro Armanda. Jean Guy tam dnes musel být pro případ, že by něco vystoupilo ze slepé skvrny.

Armand políbil svou vnučku, pak ji vrátil Annie a obrátil se k Honorému. Dřepl si, aby si viděli do očí, a rozevřel náruč. Chlapeček se rozeběhl a v plné rychlosti do něj narazil. Ačkoli na to byl Armand připravený, stejně se málem překotil a uvědomil si, že to nebude dlouho trvat, než ho klučina doopravdy povalí.

Jakmile se Honoré vymanil z objetí, prošacoval dědečkovi kapsy. V jedné našel mentolku, v druhé lékořicovou fajfku. Jejich rozlučkový rituál.

Když vyjížděli ze Three Pines kolem kostelíka a lavičky na hřebeni, pohlédl Jean Guy do zpětného zrcátka. Reine-Marie mávala, ale Armand přitáhl lokty k tělu a schoulil ramena před chladem, který nikdo jiný necítil.

Až na inspektora Beauvoira.

Možná vrchní inspektor nakonec nebyl zase až tak pomatený. Možná viděl, co se blíží.

Vždycky je i další příběh, pomyslel si Jean Guy. Víc, než se na pohled zdá.

Když se Harriet nasoukala do šatů, zakoupených právě pro tuhle příležitost, podívala se do zrcadla.

To zvládneš, to zvládneš, to zvládneš.

Několikrát zhluboka nasála vzduch, zadržela ho v sobě, pak pomalu vydechla. Jak ji to učili dělat, když potřebovala překonat úzkost. Vzápětí se rozhlédla, aby se ujistila, že je sama.

Harriet Landersová byla velice opatrná. Při sledování lehkovážného chování svých spolužáků byla na sebe hrdá, ale když je pak viděla, jak vymetají večírky, sjíždějí se, o březnových prázdninách míří na Kubu, do Mexika nebo na Floridu, začínala si říkat, jestli „opatrná“ je opravdu správné slovo.

Rychle se sehnula a sáhla do vaku po zvláštním dárku pro svou tetu. Ucítila v ruce jeho váhu a věděla, že teta Myrna bude překvapená.

Než Armand a Reine-Marie našli místo k zaparkování a dostali se do auly, už to tam pulzovalo stovkami rodičů a přátel, kteří se navzájem zdravili. Skoro ani nemohli uvěřit, že ten den konečně nadešel. Den, kdy budou moct přestat vypisovat šeky.

Všichni měli podezření, že ve skutečnosti nikdy nepřijde, ale nakonec jejich velká povinnost skončila.

Děti promovaly na univerzitě a získávaly diplom, který jim doopravdy může zajistit práci.

Armand a Reine-Marie si dobře vzpomínali, že seděli v podobných aulách a sledovali, jak svůj diplom přebírá nejdřív Daniel, pak Annie.

Tahle událost na téhle univerzitě však vzbuzovala složitější pocity.

Armand přejel dav očima, pozoroval, zaznamenával. Hrdé rodiče a prarodiče. Znuděné a otrávené mladší sourozence pokukující po oknech. A sluníčku.

Cvičené oko vrchního inspektora zachytilo vyučující v talárech a rektora ve slavnostním rouchu, jak si povídají s rodiči. Techniky na jevišti, kteří se připravovali na zahájení.

Pohledem se ale stále vracel k rozložitému mladíkovi stojícímu u dveří. Měl na sobě džíny a mikinu a lišil se od všech ostatních.

Měl do uzlu svázané tmavé vlasy. Krátkou bradku. A vybouleninu pod pasem – bylo to pod mikinou opravdu vystouplé břicho?

Gamache vykročil právě ve chvíli, kdy k mladíkovi dorazil uniformovaný policista. Armand je sledoval. Ve střehu. Připravený.

Pak se zastavil a po tváři se mu rozlil úlevný úsměv.

Ten mladík byl policista v civilu, kterého sem přidělila Montrealská policie. Podíval se ke Gamachovi a zvedl ruku v nenápadném pozdravu.

Gamache mu pokývl a dál přejížděl aulu pohledem.

Tohle pečlivé zkoumání přivedla na svět léta praxe. A nutnost. Větší shromáždění jsou pro policistu vždycky problematická a nikdy víc než tady. Dnes.

Zatímco část dnešního rána Armand trávil vzpomínáním na počáteční dny s Beauvoirem, Jeanem Guyem, agentem, když teď procházel přelévajícím se davem, vybavily se mu jeho první dny v Sûreté. A to, jak poprvé přišel sem do École Polytechnique, technického učení Montrealské univerzity.

V posledním týdnu svého zaškolování byl přidělený k Montrealské záchranné službě a cvičil se u zkušené záchranářky. Akademii Sûreté už absolvoval a měl podanou žádost o přidělení ke kriminální zpravodajské službě, ale na tenhle trénink navíc se přihlásil dobrovolně, aby vyplnil dobu čekání na rozhodnutí o jeho prvním umístění.

Byl to studený den na začátku prosince. Právě si koupil letenku do Paříže, kam se chystal na návštěvu svého kmotra Stephena Horowitze. Měl letět na Štědrý den. Byla to nejlevnější letenka, jakou dokázal sehnat.

Armand a jeho nadřízená se právě balili na konci směny, když vtom přišel telefonát.

Nějaký incident na École Polytechnique. To bylo všechno. Žádné další informace nedostali. Armand zkontroloval hodiny na stěně stanice. Bylo skoro šest večer.

„Pojďte, Gamachi,“ vybídla ho jeho nadřízená. „Zajedeme tam. Nejspíš o nic nejde. Bude to nějaký opilý student. Pak vás pozvu na pivo.“

Tak jeli.

Spletla se.

Bylo 6. prosince 1989. A nešlo o opilého studenta.

„Bonjour, Armande.“

Překvapeně se otočil. „Nathalie!“

Objali se a pak si jeden druhého prohlédli. Ve vlasech už oba měli šediny. A obličeje jim brázdily vrásky.

To se přirozeně děje, když je lidem dovoleno zestárnout.

Když se setkali poprvé, byla Nathalie Provostová mladou studentkou na polytechnice.

Věnovala se svému programu, těsně před koncem semestru se připravovala na nadcházející vánoční prázdniny a právě šla na přednášku, když vtom se to stalo.

Armand tehdy nebyl o moc starší než ona. Než ti všichni. Když se poprvé setkali. Když se to stalo.

Nathalie se rozhlédla po zaplněné aule, pak se obrátila k Reine-Marie a objala i ji. Teď už byli staří přátelé.

„Krásný den,“ poznamenala Nathalie a oni věděli, že tím myslí víc než jen pěkné jarní počasí.

„To je,“ odpověděla Reine-Marie.

„Doufám, že zůstanete na recepci.“

„Tu si nenecháme ujít.“

Právě v tu chvíli dorazila Myrna. Ve svém extravagantním, zářivě růžovém kaftanu doplněném limetkově zelenou byla nepřehlédnutelná. Reine-Marie na ni mávla, ať se k nim přidá, načež Myrna začala proplouvat davem jako zaoceánský parník. Jakmile zakotvila vedle nich, Reine-Marie ji představila Nathalii.

„Landersová,“ zopakovala Nathalie. „Nejste příbuzná Harriet?“

„To je moje neteř. Za svou genialitu vděčí jen a pouze mně.“

Nathalie se zasmála.

Myrniny oči zabloudily na pódium, kde ve váze na stole stála obrovská kytice bílých růží. Nathalie sledovala, kam se dívá.

„Nesmíme nikdy zapomenout,“ prohodila Myrna.

„To nehrozí,“ opáčila Reine-Marie.

„Doufám, že máte pravdu,“ odtušila Nathalie, „ale nejsem si tak jistá. Vidíme, jak snadné je nabrat zpáteční kurz a vydávat to za pokrok. Ne, potřebujeme dělat víc než jen nezapomínat. Musíme si to připomínat.“ Zahleděla se na ženu před sebou. „Myrna Landersová. Vy jste psycholožka.“

„Na penzi.“

„Ne tak docela,“ namítla Nathalie. „Četla jsem vaši zprávu o Fioně Arsenaultové, kterou si u vás Armand vyžádal. Podpořila jste, aby dnes mohla absolvovat.“ Nathalie se na ženu před sebou zahleděla pozorněji. „Vypadáte nervózně. Děje se něco? Nebyl váš posudek přesný?“

„Ne, ne, byl přesný. Pokud šlo o to, co obsahoval.“

„Co tím myslíte?“

„Nejspíš tím chci říct, že si přeju, aby nevyvstal nějaký problém.“ Myrna střelila pohledem po Armandovi. „Je to těžké. Psychologie není exaktní věda, na rozdíl od strojírenství nebo stavebnictví.“

„A přesto budovy a mosty padají.“

Nastalo rozpačité ticho, v němž si Nathalie Provostová namotávala na prst pravé ruky tenký pramínek vlasů.

Když agent Gamache a jeho nadřízená toho prosincového večera dorazili na École Polytechnique, panoval tam chaos.

Slunce už zapadlo a místo osvětlovala záře reflektorů, která se odrážela od sněhových valů a dopadala na působivou budovu technického učení.

V mrazivém vzduchu visely výfukové plyny ze zásahových vozidel.

Gamachova nadřízená mu řekla, aby zůstal stát u sanitky, a sama se snažila zjistit, co se stalo. Co se stále dělo. Vrátila se o nic moudřejší, zato o poznání bledší.

„Před budovou jsou zásahové jednotky,“ řekla mu. „Ozbrojené.“

„Ale dovnitř nešli?“

„Ne.“

Informace, které se jim podařilo získat, byly zkreslené a protiřečily si. Dokonce i zbrusu nový agent Sûreté věděl, že právě toho je nutno se při takových pohotovostech vyvarovat. Zmatku. Jenže i ten tu teď ve vysoké koncentraci visel ve vzduchu.

Slyšeli, že uvnitř je osamělý střelec. Že jsou tam dva střelci. Tři. Celý gang.

Je mrtvý. Pořád ještě střílí.

Z budovy začali vybíhat studenti, křičeli o pomoc. Gamache a ostatní vykročili vpřed, balili vytřeštěné a panikařící mladé lidi do dek a prohlíželi jejich zranění, zatímco je zkušení policisté zasypávali otázkami. Zoufale se z nich snažili vydolovat solidní informace.

A zásahová jednotka stále čekala. Na co?

Nakonec přišla zpráva. Útočník se zastřelil. Je tam spousta obětí. Můžou dovnitř.

Armand a jeho nadřízená se v závěsu za ozbrojenými policisty rychle přesunuli ke vchodovým dveřím a okamžitě je zavalila kakofonie zvuků. Výkřiky bolesti. Volání, prosby o pomoc. Příkazy vykřikované policií.

A nejen rozkazy. Teď zněla varování.

V jedné z učeben by se mohl skrývat další útočník. Ozbrojený. Mohl by mít rukojmí.

Učebny by mohly být zaminované nastraženými hřebíkovými bombami.

Armandovi bušilo srdce, oči měl vykulené. Snažil se ovládat svůj dech, zůstat v klidu. Udržet si jasnou hlavu. Vzpomenout si na svůj výcvik.

V hlavě se mu ale ozýval jek. Zmiz. Zmiz. Uteč. Běž domů. Tady bys neměl být. Běž.

Takový strach ještě nikdy nezažil. Netušil, že taková hrůza vůbec existuje.

V každé učebně čekal, že uvidí toho chlapa. Pistoli.

V každých dveřích, které rozrazil, se připravoval, že ho něco zasáhne. Střely nebo hřebíky. Úlomky dřeva a skleněné střepy.

Pak, když se to nestalo, když byla místnost až na převržený stůl a židle prázdná, se přesunul dál. K dalším dveřím, k další učebně. On i jeho nadřízená běželi dlouhou chodbou dál a dál. Otevírali dveře. Prohlíželi místnosti. Každý detail nadpřirozeně ostrý a jasný.

Pak je konečně našli. Ležící u stěny své učebny. Těla. Mrtvých a zraněných. Najednou bylo naprosté ticho. Zranění už neměli sílu volat o pomoc ani sténat bolestí. Jen se snažili dál dýchat.

Došel k první osobě, která byla zjevně naživu, i když masivně krvácela.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se, když vedle ní přiklekl a oči i ruce se mu rychle pohybovaly po krví nasáklém oblečení. Snažily se najít ránu.

„Nathalie,“ zašeptala.

„Nathalie, já jsem Armand. Přišel jsem vám pomoct.“ Vytáhl ze své lékárničky obvazy. „Kde to bolí?“

Nedokázala mu to říct. Byla otupělá, upadala do šoku.

Našel jednu ránu. Druhou. Třetí.

Tuhle ženu, skoro ještě dítě, někdo čtyřikrát střelil.

Na nejhorší rány přiložil tlakový obvaz a celou dobu na ni mluvil. Nutil hlas do klidné polohy. Říkal jí, že bude v pořádku.

„Ça va bien aller.“

Opakoval její jméno.

Třásla se. Nathalie. Začaly jí modrat rty. Nathalie. Sundal si bundu a přehodil ji přes ni.

Zatímco pracoval, kladl jí jednoduché, banální otázky, aby ji udržel při vědomí. Z rány na hlavě jí do očí stékala krev. Otřel ji, ale její oči se zavřely.

„Kde bydlíte? Na jaké přednášky chodíte? Zůstaňte se mnou, Nathalie.“

Armand zůstal s ní, držel ji za ruku lepkavou od její krve, žádal o nosítka. Křičel o ně.

„Ça va bien aller, Nathalie.“

O několik minut později, které se zdály jako hodiny, nosítka dorazila. Když ji vynášeli z učebny, sevřela mu ruku.

Jeho nadřízená ho popadla za paži a křikla. „No tak, hněte sebou. Jsou tu další.“

Armand ruku vytrhl a Nathalie zmizela do chodby. A on vyrazil opačným směrem pátrat po přeživších.

Po pouhé půlhodině a dalších obětech, nad jejichž těly se skláněli a jimž kontrolovali pulz, který tam už nebyl, se k němu s vytřeštěnýma očima obrátila jeho nadřízená.

„Ženy. Bože můj, jsou to samé ženy.“

Armand se rozhlédl. Měl co dělat, aby dál fungoval, snažil se pomáhat i udržet si hrůzu a děs od těla, takže si toho ani nevšiml. Jeho nadřízená viděla, co jemu uteklo.

Ten střelec se ve svém vraždění a ubližování zaměřoval jen na ženy.

Čtrnáct bílých růží na pódiu reprezentovalo všechny mladé ženy zavražděné toho dne před třiceti lety a co by kamenem dohodil od místa, kde stál.

Vrah vyčlenil mladé muže a řekl jim, ať odejdou. Pak začal střílet na ženy. Za jejich opovážlivé přesvědčení, že by mohly bez následků vstoupit do mužského světa. Za to, že drze chtěly získat diplom v technickém oboru.

Vraždil je, protože byly ženy. Za to, že měly vlastní názory. A touhy.

Ach ano, a prsa, a sladkou hrušku skrytou v těle.

Když je řeč o démonech, to se vždycky hodí skvěle.

Tahle slova si později po letech Armand přečte od své oblíbené básnířky Ruth Zardové. A bude vědět, jaká pravda se v nich skrývá.

Smrt mi sedí na rameni jako vrána

… nebo soudce, jenž mumlá cosi o děvkách a trestu

a olizuje si rty.

Čtrnáct bílých růží. Čtrnáct zavražděných.

Třináct zraněných. Včetně Nathalie Provostové.

Vešlo to ve známost jako Montrealský masakr. Chytlavá aliterace, kterou snadno stráví ti, kdo čtou jen titulky. Stalo se něco hrozného. Přečtou si celý článek a potřesou hlavami v upřímné lítosti, ale hlouběji se nepodívají.

Montrealský masakr.

Pro rodiny obětí a přeživší neexistovala slova, která by to, co se stalo, dokázala popsat. Přesahovalo to křiklavé titulky, ale zároveň to bylo intimnější. Osobnější. Univerzálnější. Mnohem horší.

Jeden z policistů, kteří vešli do budovy, našel mezi mrtvými vlastní dceru.

To Armanda pronásledovalo a nikdy to nebylo silnější, než když se jemu a Reine-Marie po několika letech narodila Annie. Snažil se nepředstavovat si to, ale nemohl si pomoct…

Mnozí z rodin a přeživších se každý rok vraceli na École Polytechnique, aby se zúčastnili promoce. Po více než třicet let tleskali mladým ženám, které vyšly na pódium převzít diplom. V jistém smyslu jim nahrazovaly jejich dcery, sestry, kamarádky. Spolužačky. Které se až sem nikdy nedostaly.

Tyhle absolventky byly potvrzením, že střelec nezvítězil. Že nenávist a zaslepenost nevyhrály. Ačkoli ještě teď ti, kteří poslouchali opravdu bedlivě, mohli zaslechnout mumlání, řeči o démonech. Nikdy to úplně nezmizelo.

Spousta záchranářů, policisté i zdravotníci, kteří tam toho dne byli, také chodili na každou promoci. Ze solidarity.

Gamachova tehdejší nadřízená zemřela před několika lety na rakovinu prsu, ale ještě předtím se zapojila do kampaně za regulaci zbraní. A stejně tak i Armand. A dál vyvíjel tlak na ještě přísnější pravidla. Už jako vysoce postavený důstojník Sûreté argumentoval, že neexistuje naprosto žádný důvod, aby někdo z řad veřejnosti vlastnil pistoli. A už vůbec ne útočnou střelnou zbraň. Protože ty jsou navržené a určené jedině k zabíjení lidí.

Několik měsíců po střelbě Nathalie Provostová vyhledala agenta Gamache a vrátila mu jeho záchranářskou bundu.

„Nechala jsem ji vyčistit,“ řekla mladá žena, když mu ji podávala, „ale…“

Byly na ní skvrny, které už nikdy nepustí. A ani by neměly.

Ano, Armand Gamache nenáviděl střelné zbraně.

Nakonec, po všech slyšeních v parlamentu, to byly právě jasné, silné a přemýšlivé hlasy přeživších i rodin obětí, jimž se podařilo přesvědčit tvůrce zákonů, aby prosadili přísnější legislativu. Přestože si někteří politici v soukromí stěžovali, že to s tou přísnější regulací zbraní strašně přehánějí. To, že střelec zabíjel jen ženy, byla podle nich jen náhoda.

A z Montrealského masakru, jakkoli byl tragický, neplyne žádné větší ponaučení. Šlo o čin pomateného jedince. Říkali, že o společnosti jako takové to nic nevypovídá.

Ženy, říkali, jsou pochopitelně rozrušené. Vnímají to emotivně. Ale není třeba se jim podbízet. To by bylo špatné.

Střelba, popírání, ušklíbání se nad jakýmikoli důkazy institucionální mizogynie, tažení proti přísnější regulaci zbraní i blahosklonný přístup novinářů a politiků posloužily jen k tomu, že se ty ženy radikalizovaly.

Před střelbou se jednalo o studentky.

Teď se z nich staly bojovnice.

Předtím jsem čarodějka nebyla, napsala Ruth Zardová. Teď ale jsem.

Před tím dnem, před onou dlouhou nocí chtěl Armand Gamache do kriminální zpravodajské služby. Podal si žádost. Čekal, až se mu ozvou.

Následujícího dne svou žádost stáhl. A namísto toho zažádal o přidělení do oddělení vražd.

čtyři

„Patron?“

Jak vrchní inspektor Gamache, tak agent Beauvoir se otočili a upřeli pohled na inspektorku Cherninovou.

U mrtvoly té ženy, stále napůl venku z jezera a napůl v něm, s ní teď byl nějaký neznámý muž. Vypadal trochu zmateně, velice promrzle a hodně nešťastně.

Koroner, odhadl Gamache. Přivolaný z nejbližšího městečka.

Vrchní inspektor pustil Beauvoirovu paži a mladý agent se najednou cítil osvobozený, ale zároveň vydaný světu napospas. Poprvé v životě si uvědomil, jak blízko k sobě mají výrazy „svobodný“ a „ztracený“.

Gamache se protáhl kolem něj a pak se po něm ohlédl. „Jdete?“

Beauvoir se zmohl jen na „oui, oui“, zatímco klopýtal po břehu a na mokrých kamenech mu každou chvíli podklouzla noha.

„A dost řečí, ano? Už jste toho řekl víc než dost.“

„Je to vražda,“ zavolal za ním Beauvoir. „Zavraždili ji.“

Gamache se zastavil a otočil se k němu. „Vy nepřijímáte rozkazy moc dobře, že?“

„Potřebujete to vědět. Nebyla to sebevražda ani nehoda. To zranění. Podívejte se na jeho tvar. Podívejte, co má ta mrtvola –“ Když se Gamache zamračil, opravil se: „– ta paní zaražené v lebce. To, ta… její…“ Už sám ani nevěděl, co chtěl říct. Ukázal si na vlastní hlavu a dokončil: „Nerozbila se o skalisko nebo o kámen v jezeře.“

„Tak co to podle vašeho názoru způsobilo?“

„Není to žádný názor, já to vím jistě. Zabili ji cihlou. Někdo ji praštil cihlou a pak ji hodil do jezera.“

Gamache se na Beauvoira chvíli díval, pak poodešel k Cherninové a koronerovi.

Jakmile se představil, požádal koronera: „Povězte mi, co víte.“

„Vím, že je mrtvá,“ odpověděl doktor Mignon. „Musím ji dostat k sobě na stůl, než vám budu moct říct víc.“

Bylo to k zešílení, ale dalo se to očekávat. Vrchní inspektor věděl, že většina lékařů jmenovaných koronery tu pozici přijala jen proto, že se k tomu pojily peníze navíc a naprosto žádná zodpovědnost.

Většina úmrtí nebudila ani trochu podezření. Dílem šlo o nehody na lovu, dílem o sebevraždy, autonehody. Samé tragédie, ale ne vraždy.

Venkovský koroner v Quebeku se s obětí vraždy nemusel za celou svou kariéru setkat a většinou ani nesetkal.

Jenže tady tomu nešťastníkovi se to právě stalo. Naštěstí byl dost svědomitý, aby nepředstíral, že ví víc, než ve skutečnosti věděl.

Doktor Mignon se podíval na mrtvolu a pak na své boty, skrz naskrz promočené a obalené bahnem. Pak se zahleděl na zamlžené jezero, z nějž se právě ozvalo volání potáplice.

„Hrozné místo na smrt,“ poznamenal. „Hádám, že je to ta pohřešovaná žena. Slyšel jsem o tom ve zprávách.“ Očima se vrátil k mrtvole. „Chudáci její děti.“

Žena měla oči stále otevřené a pravá ruka se jí s pohybem vln nadzvedávala a zase klesala. Malátně. Dokonce ladně. Jako by mávala na pozdrav nebo na rozloučenou.

Stejně jako u „svobodný“ a „ztracený“ to bylo často těžké odlišit.

Po trochu důkladnějším ohledání se doktor zase napřímil a sundal si rukavice.

„Fatální zranění po straně hlavy. Žádné další rány nejsou vidět, budu to muset prozkoumat podrobněji. Podívat se, jestli má vodu v plicích.“

Jestli ano, dostala se do jezera ještě živá a mohlo jít o nehodu nebo sebevraždu. Když ne, pak ve vodě skončila až jako mrtvá a šlo určitě o vraždu.

Ačkoli Gamache už odpověď na tu otázku znal, uvidí, k čemu dojde koroner.

„Merci.“ Nic jiného neřekl.

Koutkem oka viděl, že Beauvoir prakticky vibruje snahou nekřiknout na něj, aby upoutal jeho pozornost. Ke cti mu bylo, že zůstal zticha, i když ne v klidu.

Gamache pokývl inspektorce Cherninové, že už mohou mrtvolu přemístit.

Zatímco ji jeho agenti vytahovali ze studené vody, Gamache doprovodil doktora Mignona k jeho blátem pocákanému autu a dal mu pár tipů, čemu má při pitvě věnovat pozornost. Koroner ho vyslechl, pak vrchnímu inspektorovi poděkoval.

„Kdo to poví těm dětem?“

„Musíme napřed ověřit její totožnost, ale jakmile to uděláme, povím jim to sám.“

Koroner napřáhl ruku. „Radši vy než já. Budu v nemocnici čekat na mrtvolu.“

„Ten koroner neví, co dělá.“

„Já?“