Přeložila Dana Krejčová

A WITCH'S GUIDE TO MAGICAL INNKEEPING

Copyright © 2025 by Sangu Mandanna

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Dana Krejčová

Copyright © 2025 for Cover illustration by Lisa Perrin & Cover design by Katie Anderson

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0325-6

Tato kniha je pro moje minulé já,

pro všechny ty chvíle, kdy se nezastavilo a pokračovalo.

Moje budoucí já to konečně chápe.

Kapitola první

Pro vzkříšení pratety nebylo zrovna ideální počasí, nicméně kouzelné schopnosti Sairy Swanové, ač působivé, neměly na nesnesitelně blankytnou oblohu sebemenší vliv. Do severozápadní Anglie podzim dorazil teprve nyní a přinesl s sebou nezvykle veselé nebe, lístky pečeného zlata a spálené oranže a nanejvýš znepokojivě také mrtvolu vzadu na zahradě.

„Nejdřív by sis měla dát šálek čaje,“ poznamenala Clemmie. „Vypadáš hrozně. Nemůžeš oživovat lidi, když jsi celá flekatá a usoplená.“

Saira se rozhodla, že bude urážku ignorovat, stejně jako její pochybnou logiku.

„Víš jistě, že to bude fungovat?“

„Lhala bych ti snad?“

„Lhala jsi mi před hodinou, když jsi mi tvrdila, že to poslední burákový máslo snědla víla Zubnička. Víla Zubnička! Kolik mi podle tebe je?“

„Ano, ano, dobře,“ vyhrkla chvatně Clemmie. „Možná jsem si dřív trochu vymýšlela, ale teď jsem čistý list.“

Saira si byla poměrně jistá, že uschlá alej pod továrními komíny by měla větší naději na čisté listí než Clemmie, ale rozhodla se to neříkat nahlas.

Clemmie švihla huňatým zrzavým ocasem, otočila se a odběhla zpátky do domu. „No? Tak jdeš už? Jasmína je mrtvá a já nemám protistojný palce. Ten čaj se sám neudělá, víš.“

Ještě že byl hostinec tento víkend prázdný a žádný náhodný divák nebyl svědkem této scény, protože jak už to tak se scénami bývá, byla jednoznačně podivná. Jako začátek špatného vtipu. Mrtvola, čarodějka a liška vejdou do baru...

(Vlastně to byla spíš mrtvola a dvě čarodějky a jedna z těch čarodějek byla náhodou lapená v těle malé, boubelaté zrzavé lišky. Saira si nebyla jistá, jestli by to vtip vylepšilo, nebo ne.)

Saira, jíž bylo patnáct a popravdě řečeno na nastalou situaci nestačila, vedle těla své pratety zaváhala. Opravdu se chystá seslat kouzlo jen s ujištěním od Clemmie? Clemmie, která se před pár týdny objevila z čista jasna a ještě vlastně vůbec neodpověděla na otázku, kdo doopravdy je, ani jak skončila lapená v liščím těle. Byla pravým opakem důvěryhodnosti, jenomže Saira jí dneska prostě musela věřit, jinak by o pratetu Jasmínu přišla nadobro.

Pointou bylo, že Saira má velkou moc a nedostatečné znalosti, zatímco Clemmie měla spoustu znalostí a skoro žádnou moc. Na ničem jiném teď nezáleželo. A vůbec, pokud by jí Clemmie lhala, změnilo by to něco? Jasmína byla mrtvá. Neúspěšné oživovací kouzlo ji pochopitelně už víc zmrtvit nemohlo.

Nad nimi se otáčela azurová klenba, stále nepřijatelně veselá. Saira nemohla uvěřit, že je to teprve pár minut, co ji Clemmie našla v kuchyni a řekla: „Venku je něco, co musíš řešit, ale jen abys věděla, nesnáším slzy a hysterický záchvaty,“ a vyvedla ji na zahradu, kde Jasmína padla mrtvá. Saira si stěží vybavovala, co následovalo, i když ji pálící oči informovaly, že slz byla spousta a k tomu nejspíš i jeden dva hysterické záchvaty.

Ale pamatovala si, že vstala a šla najít telefon. Usoudila, že nejrozumnější bude zavolat 999 a nechat to převzít dospěláky.

Potom Clemmie mlaskla a na fleku ji zastavila. „Taková otrava. Čekala jsem, že Jasmína bude mít víc rozumu a lepší způsoby, než že umře na zahradě. A ještě když je takový teplo, to bude brzo pěkně hnusná. Musíme si pospíšit.“

„O čem to mluvíš?“

Tehdy jí Clemmie vyjevila, že ví, jak vzkřísit mrtvé. Jako sběratelka vzácných, mocných a především legálně pochybných kouzel znala všechna možná zaklínadla, která neznali jiní. Saira to už věděla, protože Clemmie nedokázala odolat a vykládala jí to při každé možné příležitosti. Poněkud mrzutě přiznala, že nikdy neměla moc řečená kouzla seslat, ale to neutlumilo její zálibu vědět víc než všichni ostatní.

Saira nicméně netušila, že má ve sbírce i toto konkrétní kouzlo, protože legálnost oživovacího kouzla nebyla pochybná vůbec. Bylo totiž naprosto nelegální.

„Je to zákon z doby, kdy čarodějové skutečně měli dost magie potřebný k seslání tak velkýho kouzla,“ vysvětlovala Clemmie. „Takovou moc nikdo z nás neměl už celou věčnost.“ Pak naklonila liščí hlavu a přeměřila si Sairu jasným, zkoumavým pohledem. „Ale ty bys mohla. Jsi nejnadanější čarodějka, co cech viděl od Alberta Greye. Zřejmě bys opravdu zvládla přivíst Jasmínu zpátky.“

„Pověz mi, co mám dělat,“ požádala Saira okamžitě.

„Nechceš si o tom nejdřív popřemýšlet?“

„Ne.“

Přemýšlení bylo přesně to, čemu se chtěla vyhnout. Pokud by začala přemýšlet, srdce by se jí zmuchlalo při pomyšlení, že ztratila ženu, která pro ni byla víc rodičem než její vlastní rodiče. Ne, přemýšlení nepřicházelo v úvahu.

„Takový kouzlo bude vyžadovat hodně tvý magie,“ varovala ji Clemmie.

„Mám jí spoustu navíc.“

„A co cech? Co se stane, jestli to zjistí?“

Vybrat si lásku k Jasmíně místo věrnosti k britskému cechu čarodějů nebylo pro Sairu nijak těžké. Cech byl přísný, zkostnatělý a až moc rád se díval svrchu na většinu ostatních. Jeho snobství – a nevyhnutelné generace příbuzenských sňatků, které s tím šly ruku v ruce – znamenalo, že ze všech čarodějů, co se každý rok v zemi narodili, jich velká většina patřila asi k patnácti rodinám, které mohly vysledovat svou magickou historii až k založení cechu v 17. století. Jakmile tihle vzácní drahoušci udělali první krůčky, už se batolili k výuce magie a své vlastní vnitřní nadřazenosti v honosném sídle cechu v Northumberlandu.

A i když byla pravda, že i mladí čarodějové narození mimo tyto vznešené kruhy byli přizváni k části vzdělávání, stálo za zmínku, že s těmi, kdo nabídku přijali, se rozhodně nezacházelo stejně, jakmile se tam dostali. (Naštěstí jen co většina duševně zdravých lidí zvenčí pochopila, že magie je skutečná, a navíc sami dokážou kouzlit, pochopitelně došla k názoru, že záhadným cechům, o nichž dosud ani neslyšeli, se nedá věřit, a místo toho se rozhodli zůstat doma a studovat z učebnic, které jim cech naposílal.)

Saiřina islandská matka neměla kouzelný ani jediný vlasový folikul. A navíc byla Islanďanka, tudíž cizačka. Saiřin čarodějný otec měl jisté průměrné schopnosti, omezenou moc a byl první známý čaroděj ze své indické rodiny. Ano, byl Ind, tedy extra cizák. Scházející rodokmen schvalovaný cechem byl proto důvodem, proč se nikdo z onoho prestižního spolku neobtěžoval se zjišťováním podrobností, když prateta Jasmína, jíž zůstala v péči drobná, poťouchlá, strašlivě rozpolcená Saira poté, co se její rodiče vydali na další ze svých mnoha dobrodružství, odmítla nabídku na vzdělávání v jejich sídle.

Uběhlo osm let, během nichž si Saira v podstatě uložila do paměti každou knihu, kterou jí cech poslal, než si Albert Grey, což byl zdaleka nejmocnější čaroděj v zemi, všiml, že v jednom z dopisů o jejích měsíčních pokrocích je zmínka o úspěšném seslání kouzla, které zdaleka přesahovalo nadání většiny dospělých čarodějů, nemluvě o těch desetiletých. Vrhl se na hostinec s kancléřem cechu v závěsu, přičemž nebrali žádné ohledy na Jasmíniny námitky, a trvali na tom, že Sairu musí okamžitě poslat na jejich venkovské sídlo, kde se jí dostane patřičného vzdělání jako Albertovy žačky.

To bylo před pěti lety. Víc než dost času, aby Saira zjistila, co přesně cech je zač a co není.

Pročež Saira velmi dobře věděla, že po ní cech ani nevzdechl, dokud se neukázalo, že je příliš nadaná, než aby ji mohli ignorovat, takže pokud se jí týkalo, byla Jasmína, která ji bez otázek milovala ode dne, kdy ji poprvé uviděla, na prvním místě.

Teď si Saira otřela z tváře poslední slzy, otočila se od mrtvoly u svých nohou a následovala Clemmie zpátky do domu.

Cestou přes kuchyň, jak šla dát vařit vodu, cítila cukr, chleba, co s Jasmínou pekly ráno, a známou vůni pratetina krému Nivea. V krku se jí udělal knedlík a tvářil se, že tam zůstane. Co když kouzlo nebude fungovat?

Bylo to strašně nespravedlivé. Jasmíně bylo teprve šestapadesát. Měla koňskou nohu a chodila o holi, ale Saira si nevzpomínala, kdy by naposledy byla aspoň nachlazená! Proč jí nebylo dopřáno dalších třicet let?

Přeslazený čaj jí trochu uklidnil nervy a kvůli Clemmiinu netrpělivému mlaskání si málem spálila jazyk, jak ho vypila příliš horký příliš rychle.

„Hotová?“ chtěla vědět Clemmie. „Připravená? Jdeme. Už jsme dost otálely. Co když se někdo objeví a bude chtít pokoj? Bez svědků se obejdeme.“

Zazvonil jí telefon a Saira nadskočila.

„Neber to,“ radila Clemmie.

Saira ji ignorovala. Jediní lidé, kteří jí kdy volali na její vlastní telefon, byli rodiče (zřídkakdy) a nejlepší kamarádka Francesca (aspoň dvakrát denně). Jelikož velmi dobře věděla, že ať je to kterýkoliv z nich, bude volat dál, dokud hovor nezvedne, a to že jí zrovna moc nepomůže se soustředit na nejsložitější kouzlo, jaké kdy za svůj život seslala, našla svůj mobil a hovor přijala.

„Ahoj,“ mluvila trochu drsněji kvůli slzám a nervům, ale byla si jistá, že zní celkem normálně.

„Mám ty nejúžasnější zprávy!“ zapištěla Francesca na druhém konci linky a obvykle řízné samohlásky a bezchybná výslovnost se jí ztrácely pod zjevně převelikým vzrušením. „To nikdy neuhádneš!“

„Francesco, nemůžu–“

„Táta chce, abys s námi jela na Vánoce lyžovat!“

Saiře chvíli trvalo, než se ve slovech vyznala. Myšlenkami byla cele u smrti a ilegálního čarování, takže lyžování jí připadalo jako něco z úplně jiného vesmíru.

„Hm, to je od něj moc laskavý,“ odvětila zdvořile a trhla sebou, když ze svého hlasu slyšela naprostý nedostatek nadšení.

Saira měla s Albertem Greyem, který byl nejen její učitel, ale také náhodou Francescin otec, složitý vztah. Když ji přijal jako svou žačku a představil jí přísný, přesto oslnivě kouzelný svět cechu, cítila dětinskou, naivní naději, že jí bu- de otcovskou figurou. Nakonec byli dalece nejmocnější čarodějové v zemi, což byla nesmírná výsada, zároveň však osamělá. Nikdo další jako oni dva tu prostě nebyl.

Každému, kdo se díval zvenčí, Albert nejspíš opravdu připadal laskavý a otcovský, ale Saira se nikdy nedokázala zbavit pocitu, že to všechno jenom hraje. Že ve skutečnosti její vniknutí do prostoru, kde si užíval vládnutí jako samojediný, nese značně nelibě.

Naštěstí byla Francesca příliš vzrušená, než aby si Saiřina tónu všimla. „Prosím tě, řekni, že pojedeš, Sairo! Vím, že nechceš nechat pratetu Jasmínu na Vánoce samotnou, a tak jsem tátu přesvědčila, aby ji pozval taky. Přijedete obě, viď?“

Sairu to gesto dojalo, ale jak před ní Clemmie přecházela sem a tam a významně ukazovala packou na hodiny, bylo těžké dát odpověď, jakou si takové pozvání zasluhovalo. Saira se provinile snažila kamarádku na telefonu popohnat. „Promiň, mohly bysme si o tom popovídat pozdějc?“

„Co se děje?“

„Není mi nějak dobře. Zavolám večer, jo?“

„Všimla jsem si, že mě na lyžovačku nepozvali,“ poznamenala Clemmie, jakmile Saira hovor ukončila.

„Nevědí přece, že existuješ,“ poukázala Saira. „Což jsi sama chtěla, jak bych mohla dodat, nebo jsi zapomněla, jak jsi mě osumnáckrát upozorňovala, že o tobě nikomu mimo tenhle dům nemám říkat?“

Clemmie roztrpčeně zabručela. „Pojď. Už jsme promrhaly dost času.“

Zahrada, zelená, letní a zarostlá, se prudce svažovala dolů a zalévalo ji sluneční světlo a růžové, žluté a bílé luční kvítí. Dole za maličkým ovocným sadem, včelínem a travnatým kopečkem, pod nímž odpočíval Jasmínin milovaný kohoutek, se přes nízkou kamennou zídku s mřížovou brankou vycházelo na úzkou polní cestu mířící k zeleným pahorkům.

Zatímco Clemmie obcházela nehybnou mrtvolu pratety Jasmíny a mumlala si pod vousy něco o dílcích kompasu a hřbitovních kouzlech, Saira si klekla do trávy ve stínu citronovníků a stiskla pratetě studenou ruku.

„Bude to dobrý,“ šeptala. „Slibuju.“

Clemmie došla k Saiře a posadila se na zadní. „Připravená? Opakuj po mně.“

Magie je legrační věc. Buď jste se s ní narodili, nebo ne, ale kolik jste jí měli a jak jste ji cítili, bylo pro každého čaroděje, který jí vládl, stejně jedinečné jako otisky prstů. Pro Sairu to byl divoký, radostný stoupající proud, který ji vynesl k nočnímu nebi osvětlenému tisícovkami maličkých blikajících hvězdiček, z nichž každá zářila jasně jako slunce. (Pro Clemmie, než přišla o schopnost ji používat, to byly zuby a drápy, což se celkem hodilo vzhledem k tomu, že nyní měla obojí.)

Čarování jako takové nebylo zas tak chameleonovité jako magie samotná, nicméně kouzla se stále dala splést tuctem různých způsobů. Některá se například vrhala pouhou myšlenkou, zatímco jiná se sesílala s kmitáním prstů, přepečlivým zavazováním úhledných uzlíků či seznamem přísad. A pak tu byla vzácná kouzla, zaklínadla, jaká dokázala vyvolat jen hrstka nejmocnějších čarodějů. Tato kouzla bylo nutné vyslovit nahlas, musela být tvarována a udržována tajemným, melodickým dialektem čarodějštiny, jinak se mohla ošklivě zvrtnout.

Saira už taková kouzla sesílala, jenže sázky nikdy nebyly tak vysoké. Hrdlo měla stažené a srdce jí bušilo tak rychle, že málem dostávala závratě, nicméně slova pronesla bez zakolísání.

Ve chvíli kdy zaklínadlo dořekla, její magie se zvedla v odpověď.

Za zavřenými víčky jí vybuchovaly celé galaxie hvězd a ona se okamžitě cítila líp: její srdce dostalo křídla, její žal ztratil ostré hrany a konečky prstů ji brněly radostí.

Tohle. Tohle. Tohle byl důvod, proč magii tolik milovala.

Otevřela oči.

Ruce měla ovinuté pramínky teplého, měkkého světla a každý byl tak jemný, jako by byl vytvořený ze snadno se rozplývající podstaty snů. Kouzlo získalo tvar a bylo připravené k seslání.

Saira posbírala vlákna, pak položila ruce Jasmíně na prsa a zatlačila.

Zářící vlákna se jí stáčela mezi prsty, jako by byla zlatá přadlena z pohádky o Rampelníkovi.

Světlo jí proudilo z prstů do Jasmínina srdce a zalévalo studenou kůži teplem a magií.

Buš, nařídila Saira v duchu ztichlému srdci pod svýma rukama. Buš.

Nádherná, závratná radost ustoupila jehličkám bolesti. Bylo to natolik neznámé a znepokojivé, až Saira na okamžik zapochybovala. Kouzlo z ní vytahovalo víc síly, než kdy do nějakého musela vložit.

Ještě nebylo pozdě ho zrušit, přerušit spojení a stáhnout magii zpátky, jenomže to nemohla udělat. Musela věc dotáhnout kvůli Jasmíně.

Svět se naklonil. Vtiskla ruku do trávy, aby se udržela vzpřímeně, a nevšimla si, že se přitom kousek kouzla zavrtal do země.

Pak Jasmíniny ztuhlé končetiny zázračně změkly. Šedivou kůži zalila nová barva, zdravý ruměnec zabarvil teple hnědé líce. Srdce rázně zabralo.

Jasmína otevřela oči a okamžitě je upřela na Sairu s tou nejlaskavější výčitkou: „Ale miláčku, jak jsi mě mohla nechat tady usnout? Slunce je pro pleť to úplně nejhorší!“

Saira vyčerpaně svěsila ramena.

V krku se jí zadrhl šťastný vzlyk, ale honem ho potlačila, přetřela si zvlhlé oči a předvedla nejistý úsměv.

„Nespala jsi,“ přiznala a natáhla se pro hůl, která Jasmíně upadla. „Byla jsi dočista mrtvá, tak jsme tě s Clemmie přivedly zpátky.“

Jasmína, která nikdy nevyváděla a velice si vážila zdravého úsudku, přijala toto odhalení klidně. „To od tebe bylo velice chytré, drahoušku,“ pravila. „Jsi příliš mladá, než aby ses o sebe starala sama, a tvoji rodiče vaří hrozně.“

„A sami jsou taky hrozní,“ poukázala Saira.

Jasmína mlaskla.

S holí v jedné ruce a druhou zavěšená do Sairy se pomalu vyškrábala na nohy. Byla to drobná, kostnatá paní, která vypadala, že ji porazí silnější vítr (a bylo známo, že silné větry tohle v Lancashiru dělají), ale i po svém předčasném skonu byla dokonale upravená. Bujnou černou kštici s pečlivě aplikovanou henou měla staženou do úhledného drdolu, bobulová rtěnka se ani nehnula, dlouhá, krajkou lemovaná noční košile zůstala zázračně vyžehlená a ani speciálně vyrobené boty jí při všem tom pozdvižení nesklouzly z nohou.

Saira pratetu pevně objala. „Už mi to nikdy nedělej.“

„Ach broučku,“ řekla Jasmína láskyplně.

A právě v té chvíli došlo k menšímu zmatku v dolní části zahrady. Včely v úlu, obvykle klidné a mírné, najednou zuřivě bzučely, jak je něco strašlivě pohoršilo.

Ukázalo se, že to něco je narušený kus trávy poblíž úlu, odkud vycházelo pronikavé a radostné kokrhání, z něhož se Clemmie celá rozčileně naježila. Kokrhání rychle následovalo objevení energické změti kostí, které si to přiklapaly rovnou k Jasmíně.

„Kvok,“ řekla kostřička, která při bližším pohledu překvapivě připomínala kura.

Saiře spadla brada. Jasmína vykřikla s nezkalenou radostí. „Kokrheli!“

„Podivuhodná práce,“ poznamenala vedle Sairy Clemmie. „Právě jsem si dneska ráno říkala, že v životě nepotřebujem až tak novej krb nebo hezký auto, nýbrž vzkříšení pitomýho kohouta.“

Kapitola druhá

Měl to být ryze šťastný konec, jenomže tohle žel v kartách nebylo. Uběhly sotva dva dny, když Saira, která se stále ještě vzpamatovávala z daně, kterou si na ní Jasmínina smrt a následné vzkříšení vybraly, učinila znepokojivý objev.

„Clemmie,“ zašeptala, aby ji neslyšela Jasmína. „Clemmie, hvězdy jsou skoro všechny pryč.“

Clemmie byla na protější straně pokoje, kde si podezíravě prohlížela kohouta, jehož Saira nechtěně oživila, ale teď nastražila liščí uši a přiťapkala k pohovce, kde seděla Saira a tiskla si na prsa podušku.

„Co tím myslíš, že jsou hvězdy skoro všechny pryč?“

„Ty ve mně.“ Saira ztěžka polkla a snažila se nepanikařit. Ať se dělo cokoliv, to, na co se mohla vždycky spolehnout, byly hvězdy. „Ty jsem vídala vždycky, když jsem zavřela oči. Byly jich celý galaxie, ale teď vidím jen pár souhvězdí.“

Clemmie na ni zděšeně koukala. „Doprdele, doprdele a ještě víc doprdele! Byla jsem si tak jistá, že se to nestane!“

Nebyla to zrovna odpověď, v jakou Saira doufala. „Co sis byla jistá, že se nestane?“

„Zašlas příliš daleko,“ řekla Clemmie tónem, který naznačoval, že to ona je tímto vývojem nejvíc dotčená. „Magie je jako cokoliv jinýho. Když ji použiješ, vyčerpá se, a pak ji čas, odpočinek a hrnek dobrýho čaje zase dobije.“

„Znamená to, že budu muset prostě počkat o něco dýl?“ zeptala se Saira s nadějí. „Protože to křísicí kouzlo bylo tak velký?“

„Rozhodně v to aspoň doufám, krucinál,“ odpověděla Clemmie. „Ale nevidím to moc optimisticky. Měla jsi přestat, když to začalo bolet. Myslím, žes zašla tak daleko, že to nejen vyčerpalo hvězdy. Myslím, žes rozbila nebe. To neudrží všechny hvězdy, cos měla. Souhvězdí, co vidíš, je to jediný, co zůstalo.“

Saira zaryla nehty do měkké látky podušky. Chtěla odmítnout všechno, co Clemmie říkala, ale cítila, že je to pravda. Cítila v údech tíhu, jaká tam nikdy předtím nebyla. Cítila, že tam, kde její magii předtím chovala nekonečná obloha a udržovala ji v bezpečí, je teď plno děr, z nichž tiše a vytrvale vytéká hvězdný prach jako krev.

„Třeba jenom opravdu potřebuju víc času,“ prohlásila zoufale. „Magie se mi vrátí. Musí.“

„Měla by,“ zamumlala Clemmie. „Bez ní tady zůstanu trčet navěky.“

Saira zamrkala, momentálně znepokojená. „Tys doufala, že zlomím zakletí, který tě proměnilo v lišku? Proto jsi přišla do hostince? Proč ses nezmínila dřív?“

„Chystala jsem se!“ opáčila Clemmie pobouřeně. „Znáš mě teprve pár týdnů. Kdybych začala nalíhat moc brzo, mohla bys říct ne! Věř mi, že lituju, že jsem s tím přišla právě teď a zmínila to!“

„Magie se mi vrátí,“ opakovala rozzuřeně Saira.

Předstírala, že ji sklátila chřipka, aby odložila návrat do sídla cechu, v naději, že magie potřebuje prostě jen pár dní navíc. Doufala, že se galaxie vrátí na svá nebesa.

Nemělo to tak být. Rozlehlý temný prostor pod víčky zůstával nezměněný, narušovala ho jen hrstka umíněně přetrvávajících hvězdiček. Každodenní kouzla, která pro ni byla snadná jako dýchání, jako odstranit bolest z Jasmíniny postižené nohy či proměnit mazlavé těsto ve vynikající koláč během čtyř vteřin, byla nyní nemožná.

Magie se nevracela.

Panika ustoupila zděšení a zděšení hoři. Saira se zavřela ve svém pokoji a dlouze a usedavě vzlykala. Magie, kterou tolik milovala a brala za samozřejmou, ji opustila. Nevěděla, co si bez ní počne.

Pokud ji posledních pět let v cechu něco naučilo, tak to, že její moc je všechno. Od chvíle, kdy dorazila do vysokánského, chrliči obsypaného hradu v Northumberlandu, ji učitelé, mezi nimiž byl i Albert Grey, nechávali podstupovat jeden test za druhým, jen aby zjistili, jak velkou mocí vládne. Obklopená třpytivými dílnami a nekonečnými knihovnami a magií všude, kam se podívala, napravovala zlomené kosti. Přeměňovala šrot ve zlato. Očarovávala štůčky hedvábí, aby je neprorazila ani vystřelená kulka.

„Jsi budoucnost magie, Sairo Swanová,“ říkával postarší, roztřesený kancléř Bennet a nevšímal si, jak přitom Albertovi vždycky ztvrdl pohled. „Nemyslíš, Alberte? Vždyť ona je příští ty!“

Všichni se shodovali, že její budoucnost bude neobyčejná.

A teď byla ta budoucnost pryč.

Dny ubíhaly a splývaly ve smršť žalu, dokud si do toho nevyhnutelně nenašel cestu strach.

Saira nebyla zdaleka připravená čelit budoucnosti bez magie, jenomže neměla na vybranou. Návrat k cechu nemohla odkládat donekonečna.

„Budu se muset vrátit,“ řekla Clemmii.

„Ovšemže ano. Pokud existuje nějaký způsob, jak bys mohla získat magii zpátky, tady ho nenajdeš. Musíš do cechovní knihovny.“

„A tohle?“ Saira ukázala na svou téměř nemagickou osobu. „Jak mám vysvětlit tohle?“

„Lži jim do očí, samozřejmě,“ odpověděla Clemmie okamžitě. „Řekni jim, že ses takhle ráno probudila a tvoje magie byla prostě fuč. V žádným případě nesmějí zjistit, žes seslala nesmírně zakázaný oživovací kouzlo, a nejen proto, že by jim došlo, že jsem tě to naučila já.“

Než se jí mohla Saira zeptat, proč došla k tomuhle závěru a hlavně, proč se vlastně Clemmie bojí, že přitáhne pozornost cechu, vstrčila do kuchyně hlavu Jasmína. „Miláčku, mohla bys paní Cooperovou a její holčičku zavést do jejich pokoje?“

Saira jí vyhověla. Pokud Jasmína musela chodit příliš často po schodech, špatná noha ji hodně bolela, takže když hostinec znovu otevřela, najala z vesnice jistou málomluvnou ženu, která přišla každé ráno na hodinu a poklidila ve všech čtyřech hostinských pokojích. Bryony dokázala zajistit, že se i umyvadla leskla a nažehlené povlečení na posteli bylo doslova záviděníhodné, ale dávala si hodně práce, aby se vyhnula každému kromě Jasmíny, a tedy nebyla právě nejvhodnější osobou, která by měla vítat hosty.

„Jsem opravdu ráda, že jste měly volný pokoj,“ vykládala Saiře paní Cooperová tichým, unaveným hlasem, zatímco stoupaly po schodech do hostovského křídla. „Řídila jsem už tak dlouho, že bych nedokázala udržet oči otevřené snad už ani minutu, a pak jsem zabočila na nějakou silničku a tady jste byly. Bylo to jako magie.“

„Magie není skutečná, mami,“ zahihňala se její dívenka a Saira se poprvé po mnoha dnech usmála.

Hostinec byl kouzelnější, než hosté tušili. Dům byl téměř dvě stě let starý a vlastnil ho jeden úplně nemožný vikomt, než ho získala nadšená hostinská a z důvodů, které budou Saiře navždy unikat, ho pojmenovala V Řiťce.

Od té doby několikrát změnil majitele, býval tu penzion pro svobodné matky, za první světové války špitál a pak opět hostinec, než se z něj stala upadající součást něčího dědictví.

Nyní na scénu vstupují Saiřini rodiče. Okouzlení jménem, historií a zatékající, drolící se masou před sebou, ho koupili. Rozhodli se, že zrestaurovat objekt do původní slávy bude jejich příští dobrodružství.

S pomocí otcovy magie a matčiných peněz proměnili starý dům v něco, kde už se skoro dalo bydlet. A také odmítli změnit jméno, proto byla celý život Saiřina poštovní adresa děsná: Saira Swanová, hostinec V Řiťce, Briercliffe, Lancashire.

Jak už to tak u nich bývalo zvykem, rodiče začal dům brzy nudit a rodičovství nakonec taky. Proto když byly Saiře dva, pozvali otcovu oblíbenou tetu Jasmínu, aby se přestěhovala z jižního cípu Indie až sem, do tohoto odlehlého koutka severozápadní Anglie.

Jasmína si sotva stačila vybalit, když se Saiřini rodiče sebrali a zmizeli a po zbytek jejího dětství ji už jen párkrát do roka navštěvovali.

Při zpětném pohledu to bylo to nejlepší, co mohli pro všechny zúčastněné udělat. Oni dostali svá dobrodružství, Jasmína Sairu a Saira Jasmínu.

Jasmína si samozřejmě uvědomovala, že peníze, které jim Saiřini rodiče posílají jako zabezpečení, sotva postačí na hypotéku, a navíc byla od přírody velice srdečná, a tak se rozhodla, že ze všeho nejlepší bude vzkřísit starý hostinec. Saira, překypující tak velkým množstvím magie, že se dala stěží udržet, jí ochotně pomáhala chytrými kouzly.

Krátce po Saiřiných desátých narozeninách měly několik náročných měsíců. Přišla epidemie obtížných hostů, takových těch lidí, co se objeví a očekávají povlečení z pravého hedvábí a dostanou záchvat, když zjistí, že postel a snídaně ve skutečnosti nezahrnuje snídani do postele. Když jedna zvlášť uřvaná dvojice dohnala Jasmínu k slzám, Saira třesoucí se vztekem seslala kouzlo.

Co to bylo za kouzlo, neuměla říct. To na něm bylo tak pozoruhodné. Šlo od srdce, bylo obrovské a nevysvětlitelné.

Obtížní hosté přestali jezdit. Hosté, kteří přicházeli, byli obvykle velice milí, často přihnaní bouřlivým počasím či okolnostmi, a vždy se jim tady ulevilo. Vypadalo to, že hostinec se stal přístavem v bouři. Ať už to byli vyčerpaní rodiče potřebující aspoň jednu klidnou noc pryč od všeho, paní Cooperová s podlitinou na tváři, kterou se od svého příchodu snažila schovat, nebo chlapec, který poprvé utekl z domova a před Prestonem mu ukradli peněženku, ti všichni přišli kvůli něčemu, co jim mohl hostinec dát.

Nejlepší způsob, jak Saira dokázala svoje kouzlo popsat, byl tento: pokud jste hostinec nepotřebovali, jeli jste dál. (A pokud jste byli hovado, rozhodně jste jeli dál.)

Tohle kouzlo jí vlastně přivedlo ke dveřím cech. Pár týdnů po tom, co ho seslala, popsala, co způsobilo, v jednom ze svých dopisů, kde líčila, jak pokračuje ve studiu, a ten upoutal pozornost Alberta Greye. Když za ní s kancléřem Bennetem přišli, seslali kouzlo, které odhalilo přítomnost dalších kouzel, a Saira nikdy nezapomene na jejich výraz, když zjistili, že celý hostinec teple, jasně a oslnivě září, jako osamělé osvětlené okno v temné noci.

„Tady je tě škoda, Sairo,“ řekl kancléř Bennet a ona mu věřila.

Co si měla počít teď?

Někdo zazvonil u dveří a zachránil ji před stále chmurnějšími myšlenkami. Rychle seběhla dolů a ošlapané schody jí pod nohama vrzaly, když cestou volala na Jasmínu, že jde otevřít.

Otevřela dveře.

A strnula.

„Francesco?“ Srdce jí divoce poskočilo. Tohle bylo opravdu velice velmi zlé.

„Co se děje?“ chtěla vědět Francesca a rozhodila rukama v přehnaně teatrálním gestu. „Nebereš telefon, nevrátila ses na hrad a – CO TO SAKRA JE?“

Saira v zoufalství pevně zavřela oči. Pochopitelně věděla, že cech dříve nebo později zjistí, že přišla o svou magii, ale ztratit magii nebyl zločin. Na druhou stranu vzkřísit někoho mrtvého zločin byl, a tuto část by nejspíš dokázala uchovat v tajnosti.

Nebýt kohouta.

Jasmína byla mrtvá jen pár minut, když ji přivedla zpátky, jenže Kokrhel byl po smrti už celý rok. Jemně řečeno, byl v rozkladu. Prostě nebyl živý tak, jak byla živá Jasmína. Vlastně byl jednoznačně zombifikovaný.

Přiklapal si to k Saiřiným nohám a klovl ji, aby jí sdělil své přání být zvednut do náruče. Saira ho zvedla, ale jen proto, aby mu zabránila vyběhnout z otevřených dveří.

Nedalo se nic dělat, musela s pravdou ven.

„Ššššš,“ pronesla důrazně. „Máme nahoře hosty! Všechno ti vysvětlím, ale musíš mi slíbit, že nikomu neprozradíš, co ti povím. Zvlášť ne svýmu otci.“

„Slibuju,“ okamžitě řekla Francesca a vykulenýma očima sledovala Kokrhela, jako by nedokázala odtrhnout zrak.

„Jasmína před čtrnácti dny umřela. A já jsem ji přivedla zpátky.“

Francesca prudce skočila pohledem k Saiře. „Co tím myslíš, žes ji přivedla zpátky? Jako masáží srdce?“

„Ne, byla mrtvě mrtvá, ne mrtvá, jak na to zabírá masáž srdce. Seslala jsem oživovací kouzlo. Přivedla jsem ji zpátky, ale sebralo mi to většinu mojí magie.“

Následovalo dlouhé, nevěřícné ticho. Saira na Francescu úzkostlivě pohlížela. Pak Francesca řekla: „Dobře, hezky popořádku. Můžu si u vás odskočit?“

Saira s úlevou vydechla. Možná přišla o většinu magie, ale aspoň nepřišla o kamarádku. Vrátí se k cechu a prostuduje každou knížku, co tam mají, dokud nenajde způsob, jakýkoliv způsob, jak získat magii zpátky.

Byla si jistá, že všechno dopadne dobře.

O tři hodiny později vrazil do hostince Albert Grey a Saira neměla jinou možnost než si přiznat, že všechno rozhodně dobře nedopadne.

Zavřená v obývacím pokoji, zatímco Albert šel prozkoumat kohoutí kostru, se Saira, celá vzteky bez sebe a s pocitem naprosté zrady, nedokázala na Francescu ani podívat. Skoro se jí ulevilo, když Albert opět nakráčel do místnosti.

„Oživovací kouzlo,“ prohlásil chladně a kouzlem zavřel dveře, aby za ním nemohla přijít Jasmína a Sairy se zastat. „Taková moc a ty ji zahodíš. Po všem, co jsme pro tebe udělali.“

Saira ta slova čekala, nebo nějaká podobná, a přesto si nemohla pomoct, ale Albertův tón jí připadal úplně mimo.

Pak jí to najednou došlo. Protože on jenom předstírá, že se zlobí. Kdykoliv zapochybovala o Albertově upřímnosti v roli učitele, kdykoliv zachytila jeho tvrdý pohled, když ji někdo chválil, viděla skutečného Alberta Greye. Ať už si o tom, že použila oživovací kouzlo, myslel ve skutečnosti cokoliv, zdaleka to převyšovala jeho radost, že teď z její magie zbyl jen zlomeček. Opět neměl sobě rovného. Jeho trůn byl opět pouze jeho.

Že je Albert pyšný a úzkoprse žárlivý, pro ni nebylo tak docela překvapením, ale i tak to zabolelo. Byla jeho žačkou pět let. Záleželo mu na ní vůbec?

„Sairo.“ Teď mluvil mírně a vemlouvavě, což nebylo nikdy dobré znamení. „Kde ses to kouzlo naučila?“

Saira si pohrávala s odlomeným nehtem. „Bylo v jedný knížce v knihovně.“

Přimhouřil oči. „Nelži mi. Za prvé v tom nejsi moc dobrá. Za druhé mi Francesca už pověděla o té lišce, kterou viděla běžet nahoru chvíli po svém příchodu. U lišky zvláštní chování, nemyslíš?“ Palcem a ukazovákem ji pevně uchopil za bradu, takže se mohla dívat pouze na něj. „Byla tady Clementine, co? To ona tě naučila to zaklínadlo?“

Saira se mu vytrhla, zaťala zuby a neříkala nic.

Albert, který byl zvyklý, že je vždycky po jeho, se zatvářil překvapeně a zároveň podrážděně. Saiře to najednou připomnělo, jak se ho zeptala, jestli je jeho magie taky jako noční obloha, a on řekl že ne, že je jako blesk. Tehdy nechápala, co má na mysli, ale už jí to došlo. Jeho magie byla ponurá a nemilosrdná, rychle útočila a ničila vše, co jí přišlo do cesty.

„Zapomínáš s kým mluvíš, Sairo,“ pronesl ostře. „Stále jsem Grey, zrozený z dlouhé a nepřerušené linie čarodějů, a stále mám stejnou moc, jako jsem měl před týdnem. Na rozdíl od tebe. Ty jsi jenom labuť, která si sama přistřihla křídla. Takže když ti položím otázku, ty mi odpovíš.“

Naneštěstí pro Alberta jeho řeč Sairu naštvala ještě víc. Zřejmě zapomněl, že jeho historie je možná zděděná moc, ale její je zděděný vzdor. Není třeba to příliš dramatizovat, nicméně Saiřini předkové nevzdorovali tyranům a neničili říše, aby ona teď před tímhle člověkem ustoupila byť o píď.

„Řekla jsem ti, že jsem to kouzlo našla v knížce,“ trvala na svém.

K jejímu překvapení, místo aby se přestal ovládat, naklonil s náhlým zájmem hlavu k rameni. „Oblíbila sis ji, viď? Dobrý bože, Sairo, myslel jsem si, že jsi chytřejší.“ Ať už v jejím výrazu zahlédl cokoliv, vyštěkl smíchy. „Neřekla ti, co udělala, že?“

Později jí Clemmie vypoví celý příběh. Zkrátka, kdysi byla čarodějka s průměrným nadáním a velkou ctižádostí a Alberta, který byl nesnesitelný celou dobu, co se znali, nesnášela natolik, že se rozhodla (podle svých slov) mu zasadit úder za všechny outsidery tím, že ho začaruje.

Jako doslova.

(Že by kdokoliv udělal něco tak seizmicky nesmyslného, jako že by se pokoušel zaklít nejmocnějšího čaroděje za celá pokolení, bylo popravdě naprosto absurdní, a přesto Saiře přišlo pozoruhodně snadné uvěřit, že by Clemmie udělala právě tohle.)

Zakletí – vzácné kouzlo proměňující nešťastného příjemce ve zvíře –, mělo být dočasné, ale jak už to u Clemmie bylo vždycky, nedomyslela věci do konce. Nezvážila, že nebude mít dost sil, aby kouzlo prolomila, až ho jednou sešle. Dokonce ani nezvážila, že by nemusela mít dost síly, aby kouzlo vůbec seslala.

Dějový zvrat: neměla dost síly, aby Alberta zaklela. Rozhodně ne řádným způsobem. Kouzlo se otočilo a polapilo ji v liščím těle.

Odkletí nebylo nic snadného, a těch pár čarodějů, kteří měli dostatečnou moc, nehodlalo riskovat Albertův hněv tím, že by ho provedli. V té chvíli měl cech pocit, že ponechat ji v liščím těle je dostatečný trest, jenže Albertovi to rozhodně nestačilo. On chtěl Clemmie zavřenou v cechovním hradě.

Clemmie uvěznění odmítla, zaťala drápy, pokousala Alberta do kotníků a utekla.

Toho odpoledne v hostinci však Albert řekl: „Pokusila se mě zaklít, ale nakonec místo toho zaklela sama sebe. Schovávala se léta, ale měl jsem si uvědomit, že přijde za tebou, jen co se k ní donese, že existuješ. Nepochybně si myslela, že mladou, mocnou a neskutečně naivní čarodějku dokáže ošálit a přimět, aby zakletí zlomila.“

Saira zachovávala mlčení a odmítala mu poskytnout zadostiučinění, že by nějak zareagovala.

„Naštěstí pro tebe, Sairo,“ pokračoval, „jsem ochotný být shovívavý. Přišla jsi o svou moc, nejspíš nadobro, ale nemusíš ztratit svoje místo mezi námi. Oživovací kouzlo není žádná maličkost a cech nemívá ve zvyku přehlédnout takové nehorázné porušení zákona, ovšem pokud nám pomůžeš chytit Clementine, určitě dokážu kancléře přesvědčit, aby ti ten přestupek odpustil.“

Saira věděla, že jí hází záchranné lano, a opravdu strašně moc se ho chtěla chytit. Jediný způsob, jak získat magii zpátky, pokud něco takového vůbec bylo možné, závisel na pomoci cechu. Bez něho, bez jeho zdrojů a knihoven a učenců, neměla sebemenší naději.

Stačilo jenom nejdřív zradit Clemmie.

Stačilo jenom o píď ustoupit.

Nemohla. Clemmie před ní měla tajemství včetně toho, že jí úmyslně neřekla, že to ona seslala zakletí, které ji proměnilo v lišku, jenomže bez Clemmie by nedokázala zachránit Jasmínu.

A tak se pevně podívala svému bývalému mentorovi do očí a řekla: „Nemůžu ti pomoct. Našla jsem to kouzlo v jedný svojí knížce.“

Jen to vyslovila, uvědomila si, že udělala chybu. Albert chtěl, aby udělala tohle. Na polapení Clemmie mu nezáleželo. Nejspíš na ni celá léta ani nepomyslel. Ale ve chvíli, kdy si uvědomil, že na ní Saiře záleží, stala se příhodným prostředkem, jak použít Saiřinu loajalitu proti ní. Albertovi záleželo jen a pouze na vlastní pýše, a když teď Saiřina magie neohrožovala tu jeho, poslední co chtěl bylo, aby se vrátila k cechu a dostala druhou šanci.

„Potom jménem kancléře Benneta a cechu,“ pravil a ani se nenamáhal skrýt uspokojení, „tě zanechávám důsledkům tvé volby. Jsi od dnešního dne vyhoštěna z cechu. Pro bezpečí všech čarodějů budeš i nadále dodržovat cechovní zákony, ale nedostane se ti žádného dalšího vzdělání ani pomoci. Nesmíš vstoupit na pozemky cechu. Nebudeš mít přístup do knihovny ani ke kouzelným materiálům. Jediný čaroděj v zemi ti odteď nepodá pomocnou ruku.“

Inu, Saiře nezbývalo nic jiného než se připojit k dramatu, napřáhnout prst jako to dělávaly čarodějky ze starých časů a pronést: „Litovat budeš tohoto dne, Greyi Alberte.“

A nejlepší bylo, že se to dokonce i rýmovalo.

Kapitola třetí

„Ten kohout,“ prohlásila Saira o patnáct let později, „je postrach. Proč nemůže kokrhat v rozumnou dobu? Proč trvá na tom, že bude otvírat zobák ve tři, ve čtyři, v pět, v šest a v sedum ráno?“

„No tak, Sairo,“ pronesla Jasmína se směsicí soucitu a výčitek. Prve zmíněného kohouta chovala v náručí a zakrývala mu uši, jako by jinak mohla Saiřina kritika ranit jeho city. „Víš, že Kokrhel nepozná hodiny. Něco ho vždycky vyvede z konceptu, protože je–“ a tady Jasmína ztišila hlas do šepotu – „nemrtvý. Což je tvoje dílo, má milá.“

„Jeho vzkříšení byla nehoda! Když jsem to kouzlo sesílala, souhlasila jsem se spoustou věcí, ale mít na krku nadosmrti zombie kuře mezi ně rozhodně nepatřilo!“

Jasmína se zadívala na kosterní ohavnost ve svých rukou a tmavé oči, tolik podobné Saiřiným, jí zvlhly. „Ale on tě má moc rád,“ vrkala. „Podívej, jak se tě snaží klovnout do rukávu. Jestli to není láska, tak už nevím, co by bylo.“

Saira vytáhla rukáv velkého svetru ze zobáku, v němž byl secvaknutý, a odkráčela, aby se posilnila tím nejalkoholovějším kafem, jaké kdy kdo uvařil. Vážně bylo teprve půl jedenácté dopoledne, a tudíž příliš brzy, aby konzumovala něco, co by ji nakoplo víc než trojité espresso? Ano, ale vyhlídka na kapku baileys v kávě bylo to jediné, co jí umožnilo nevrátit se okamžitě do postele a nechat všechny, aby se o sebe postarali sami.

Všichni v těchto dnech znamenali Jasmínu (krátce zesnulou pratetu), Clemmie (přehnaně svéhlavou čarodějku odsouzenou dožít své dny jako liška), Saiřina mladého bratrance Thea (také čaroděje, ale naštěstí ne odsouzeného k prožití života jako lesní tvor), Matildu (postarší podivínku a ambiciózní hobitku) a nejnovější přírůstek Nicholase (rytíře).

Znělo to šíleněji než návštěva z blázince, a přesto to byla realita Saiřina života. Dokázala něco pozoruhodného. Jen málo lidí přešlo od toho, čím byla (nejmocnější čarodějka narozená v celé generaci, zlaté dítě cechu, celá zářící přísliby), k tomu, čím se stala (třicetiletá, téměř bez magie, vedoucí hostinec plný lidí, kteří, jak bylo třeba říct, zrovna neoplývali normálností), ale ona to dokázala.

Saira nikdy neplánovala, že povede hostinec. Povrzávalo v něm, zatékalo do něj, a ze všeho nejhorší bylo, že v něm přebývali lidé. Přesto s tím, jak Jasmína stárla a jak si Saira velmi dobře uvědomovala, že to její kouzlo z hostince udělalo maják v temnotách pro ztracené a vyvržené, zjistila, že se mu věnuje stále víc.

Jasmína postavila Kokrhela zpátky na podlahu, naskládala snídaňové misky do úhledného sloupku a řekla: „Sice riskuju, že ti přiložím další stéblo na záda, drahoušku–“

„Chceš říct, že jsem velbloud?“ zeptala se Saira.

„– mám ale pocit, že bys měla vědět, že Matilda dneska ráno viděla, jak z jednoho hrníčku vyrůstají sedmikrásky.“

Vesmír se na její účet bavil až moc.

„Co řekla?“

„Předstírala, že je nevidí, ale já vím, že viděla.“

„Až se mi vrátí magie,“ pronesla Saira důrazně, „ze všeho nejdřív ukončím ty magické rošťárny, které v tomhle domě řádí.“

Až bylo vskutku notné přehánění, vzhledem k tomu, jak na tom byla, ale použít pokud – to by jí připadalo, že přiznává porážku.

Popravdě, Saira měla poměrně slušnou představu, jak lze získat magii zpátky, a ta představa se jmenovala Deváté kompendium neobvyklých kouzel.

Problém byl, jak se ke knize dostat.

Zatímco pomáhala Jasmíně naplnit myčku, věnovala se v duchu tomuto zapeklitému problému, což bylo často prováděné cvičení v marnosti zahrnující geniální nápady jako: „Prostě poprosíš cech o laskavost a hrdost ať jde k šípku“ a „Co kdybych raději naplánovala důmyslnou loupež...“.

Bylo to k zbláznění. Po létech, kdy vyčerpala těch pár kouzelných textů, které ještě vlastnila, kdy se honila za potuchami vyhrabanými z Clemmiiny paměti a troše pochybného a zoufalého googlení, byla nespravedlnost, že má konečně faktickou odpověď a ta odpověď je těsně mimo její dosah, téměř k neunesení.

Cech měl v ohromné knihovně v sídle dvanáct kompendií neobvyklých kouzel, každé v průběhu staletí sebrané a uspořádané jiným čarodějem. Setrvávala v zakázané sekci a sbírala prach. Saira si je dokázala představit. Jako malá kolem nich prošla snad stokrát.

Deváté kompendium neobvyklých kouzel bylo tam. Kdyby nebyla ve vyhnanství, mohla by vejít dovnitř a prostě si ho vypůjčit.

Po pár týdnech, co získal přístup do knihovny, Theo poukázal na to, že jeho účet může používat i Saira. Jak by cech poznal rozdíl?

„Kok!“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí