HUSBAND MATERIAL

Copyright © 2022 by Alexis Hall

Originally published in the United States by Sourcebooks, LLC.

www.sourcebooks.com

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martina Balzano, 2025

Cover © Elizabeth Turner Stokes, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://x.com/knihydobrovsky/

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-6627-7 (ePub)

ISBN 978-80-277-6628-4 (mobi)

Pro Mary. Děkuju, že v tyhle knihy věříš.

ČÁST
PRVNÍ

Bridget Dawn Wellesová a Thomas Ballantyne

Kaple sv. Jude, Kentish Town

22. května

Kapitola 1

Rozlučky se svobodou jsem vždycky považoval za zbytečnej nesmysl. I když vzhledem k mým zkušenostem se zahradníma párty, společenskýma večeřema a maškarníma plesama je možný, že prostě nemám rád žádný večírky. Což by – když se na to podívám s odstupem času – mohlo vysvětlovat, proč mi během mýho pařmenskýho období bylo tak mizerně a proč jsem se tolik nenáviděl. Rostl jsem jako osobnost. Šlo mi to skvěle.

Stejně skvěle jako Bridgeina rozlučka se svobodou. V Británii se těmhle večírkům říká slepičí párty, ale v případě Bridget to mohla být jedině genderově neutrální ptačí párty, protože Bridge by z ní nikdy nevyloučila půlku svých přátel. A protože jsem jí šel za svědkyni, musela by vyškrtnout i mě, což by bylo divný. I když bych se možná v hloubi duše potají zaradoval, že můžu strávit večer doma se svým úžasným přítelem advokátem.

Se svým úžasným přítelem advokátem, kterej mi i po celejch dvou letech pořád připadal jako úžasnej přítel advokát.

Se svým úžasným přítelem advokátem, kterej měl právě teď zpoždění, což souviselo s tím, že byl advokát, ne s tím, že byl můj přítel.

Takže jsem seděl v oddělený VIP zóně trendy, ale ne moc drahýho koktejlovýho baru a na hlavě měl háčkovanou čepičku v podobě vulvy. Objednal jsem ji u jedný Bridgeiný kámošky, když jsem zjistil, že veškerej genitální merch na dámský rozlučky se svobodou se motal kolem penisů. Jasně, mohl jsem genitální dekor prostě vynechat, ale to by pak nebyla pořádná genderově neutrální ptačí párty a Bridge by byla smutná. Což jsem nemohl dopustit ani jako svědkyně, ani jako kámoš.

James Royce-Royce sáhl do dózy na lízátka ve tvaru péra a vytáhl z ní lízátko ve tvaru péra. Bylo to poprvý po několika měsících, co jsem jeho i jeho manžela Jamese Royce-Royceho viděl bez jejich čerstvě adoptovanýho syna. Jejich čerstvě adoptovanýho syna, kterýho samozřejmě pojmenovali James. Aby se jim to nepletlo, říkali mu prostě Mimi J. „Musím říct, Lucu,“ ozval se, „že mě trochu uráží, že ses rozhodl pro komerčně vyráběný falický sladkosti, když jsi mohl říct mně.“

Bernadette Mayová, relativně známá autorka kuchařek, se kterou Bridge prošla tolika pracovníma katastrofama, že neměly jinou možnost než se skamarádit, na nás přes stůl vrhla přinasranej, povýšenej pohled. Byla jedním z těch lidí, kteří se takhle uměli ofrňovat nad vším, a obvykle to dělala. „Protože kdyby řekl tobě, přitáhl bys skutečnej koňskej penis obalenej v šafránu a ozdobenej plátkem zlata.“

„A ty,“ vrátil jí to James Royce-Royce, „bys přitáhla obyčejnej piškotovej korpus zdobenej marcipánovejma pindíkama.“

„A přesně kvůli tomuhle,“ upravil jsem si vulvu na hlavě, „jsem neřekl ani jednomu z vás. Dneska večer oslavujeme Bridget, není to žádná cukrářská výzva na téma lofas.“

Bridge seděla vedle mě s čepičkou ve tvaru penisu a – stejně jako všichni ostatní – na sobě měla tričko, na kterým kvůli nedorozumění s tiskárnou stálo „Bridgeiny děvky, ne Olivere, je to v pohodě, myslíme to v přeneseným významu a stejně už je pozdě to měnit“.

„Vlastně,“ ozvala se, „cukrářská výzva na téma lofas zní dost cool.“

„Cukrářská výzva na téma genderově neutrální genitálie,“ ozvala se Priya. „Nemůžu se vrátit domů a říct svým holkám, že jsem byla na falocentrický cukrářský akci.“

Holky – v množným čísle – byly v Priyině životě novinka, která Bridge rozhodila zasedací pořádek. Priya a Theresa byly pořád spolu, ale experimentální vánoční trojka se zvrhla v mnohem míň experimentální pošukávání, který se zase zvrhlo v solidní oficiální vztah zrovna v době, kdy jsem pomáhal Bridge řešit pozvánky.

„Víš,“ řekl jsem Priye, „Theresa a Andi jsou obě vítaný. Objednal jsem pro ně trička a tak.“

Priya odmítavě trhla ramenem. „Jo, ale na trojce je super to, že se dva ze tří navzájem zabaví a nemusí se účastnit takovejch blbin, jako je tohle, a předstírat, že mají rádi tvý zprdelený kámoše.“

Škubl jsem sebou. „Mohli bysme mít na paměti, že se tu všichni neznáme a někdo by si označení ‚zprdelenej kámoš‘ mohl mylně vyložit?“

„To je dobrý,“ řekla Jennifer, která seděla na klíně svýmu manželovi a popíjela koktejl přes úplně obyčejný brčko, proboha. „Brian takhle mluví pořád.“

„Ale na druhou stranu,“ ozval se Peter zpod ní, „Brian je sám tak trochu zprdelenej.“

Bridget rozpřáhla ruce, jako by chtěla ukázat na celou skupinu. „Co kdybychom se smířili s tím, že vás miluju, vy zprdelenci, a nechali to být?“

„Když nad tím tak přemýšlím,“ James Royce-Royce si pořád prohlížel svý nedotčený falický lízátko, „asi jsme měli mít i dekorace s motivem prdelí.“

Zamračil jsem se na něj. „To fakt ne. Moje historie vyhledávání je už tak dost kompromitující.“

„Vážně?“ Priyin pohled říkal „nemyslím si“. „Ty a Oliver spolu v podstatě žijete. Vsadím se, že tvoje historie vyhledávání není nic jinýho než ‚recept na veganskou marmeládu‘ a ‚tipy na malebný procházky v okolí Clerkenwellu‘.“

Genderově neutrální ptačí párty stranou, tohle bylo děsivě přesný. „To přece nemůžeš vědět.“

„Minulej týden,“ pokračovala Priya zničujícím monotónním hlasem, „ses mě po e-mailu ptal na můj názor na stolní lampu.“

Všichni přítomní jako jeden muž zalapali po dechu.

„Lucu,“ vykřikl James Royce-Royce. „Ne. Stolní lampa ne.“

„Sklapni,“ usadil jsem ho velmi dospěle.

Priya vážně přikývla. „Jo, už s Oliverem zabrousili do drsnýho, tvrdýho lampaření.“

„Sklapni,“ usadil jsem velmi dospěle i ji.

„Rozjíždějí to,“ pokračovala, „skoro každej víkend. V každý místnosti. Na každým stole.“

„Byl to jeden stůl.“ Zoufale jsem zamával rukama. „Jednou.“

James Royce-Royce se naklonil přes svý martini a povytáhl obočí. „Takhle to začíná. Ale než se nadějete, budete u prasárniček. Třeba u nástěnnejch lamp.“

„Žádný nástěnný lampy!“ zaječel jsem. Oliver ale říkal, že by nástěnná lampa udělala u mě v obýváku zázraky.

„Snad,“ vložil se do toho Peter, „aspoň používáte ochranu proti přepětí.“

Vstal jsem a doufal, že to nepůsobilo uraženě, ale rezolutně. „Všechny vás nenávidím. Dá si někdo další drink?“

Většina lidí už naštěstí měla co pít, ale pár Bridgeiných kámošů z práce si objednalo rundu cosmopolitanů. Nebo kosmopolitanů? Cestou k baru jsem koukl telefon, abych zjistil, jestli můj úžasnej přítel advokát opravdu přijde.

Moc se omlouvám, psal mi. Jsem zasekaný v práci. Budu u tebe co nejdřív.

Moc se omlouvám, napsal později. Ještě nemůžu utéct.

Moc se omlouvám, napsal potom. Za deset minut odjíždím.

A pak: Neboj se o mě, prosím. Všechno je v pořádku a brzo vyrazím.

Pak: Jsem si jistý, že se ti ta párty skvěle povedla.

Pak: Uvědomuju si, že takhle se chová jen podprůměrný partner. Nějak vám to s Bridget vynahradím.

Pak: Vyrážím. Za dvacet minut jsem u tebe.

Pak: Provoz je horší, než jsem čekal. Promiň.

Typickej Oliver. Mírně mě dráždilo, že tu nebyl. Ale to jeho zmatkování po zprávách bylo taky podivně roztomilý a byl jsem do něj zamilovanej. Takže to bylo fuk.

Uprostřed sumírování škádlivě frustrované, ale uklidňující odpovědi jsem vrazil do pěkně tvrdejch zad nějakýho páru.

„Do prdele.“ Sklouzl mi palec a já Oliverovi omylem poslal řadu náhodnejch písmen a znaků. „Omlouvám se. Nevšiml jsem –“

A pak se ke mně otočil můj podělanej ex. Nejhorší na tom bylo, že na maličkej zlomek sekundy, než se mi začala točit hlava a moje pusa příslovečně vyschla jako Sahara, mě to setkání skoro potěšilo. Protože jsme spolu byli pět let a kousek mýho mozku, kterej byl zvyklej být do Milese zamilovanej, zatím neměl jeho ksicht uloženej v šuplíčku odpornejch zrádců.

„Ach bože,“ řekl muž, o kterým jsem si kdysi myslel, že mi zničil život. „Lucu.“

„Milesi,“ kvíkl jsem. „Hrozně dlouho jsme se neviděli.“ Od tý doby, co jsi za padesát tisíc liber prodal intimní detaily našeho vztahu bulváru. Ale stejně jsem se usmál, protože si nezasloužil autentický emoce.

On se naopak usmíval, jako by ho tohle nečekaný setkání fakt potěšilo. Vždycky měl božskej úsměv a ty jeho nový, bezvadně upravený vousy ho ještě víc zdůraznily. Kokot, kokot, totální kokot. „Že jo?“ Obrátil se k neuvěřitelně perfektně vypadajícímu zajíčkovi po svým boku, kterej byl hotový zjevení z flitrů a duhy. „JoJo, tohle je Luc, Lucu, tohle je JoJo.“

„Ahoj.“ JoJo se vytáhl na špičky a políbil mě na obě tváře. „Odkud se s Milesem znáte?“

Copak se mu o mně Miles nikdy nezmínil? Na druhou stranu, jak by to udělal? Mimochodem, miláčku, měl bys vědět, že můj poslední vztah skončil, protože jsem se svým bývalým totálně vyjebal. „Ach, my… chodili jsme spolu.“

Miles se posunul a teď stál hodně blízko u mě. A položil mi ruku na záda tak, že to působilo zčásti přátelsky, zčásti majetnicky. „Bláznivý časy, viď, Lucu? Určitě máš spoustu novinek. Nechceš si s náma dát skleničku?“

I kdybych se nemusel vrátit na Bridgeinu párty, tohle by se na mým seznamu věcí, který bych chtěl udělat, zařadilo někam mezi spálení obočí kuchařskou letlampou a víkendem stráveným ve vaně plný mrtvejch olihní. „To bych moc rád,“ odpověděl jsem, „ale jsem v jednom kole. Bridge se vdává a já jí jdu za svědkyni a každou chvilku dorazí můj přítel –“ Sotva jsem zmínil Olivera, došlo mi, jak uboze to znělo. To jsem mohl rovnou dodat ‚ale určitě ho neznáš, chodí na jinou školu‘.

„Aha, ty a Bridge jste pořád kámoši?“ zeptal se Miles. „Super. Vím, že jste mezi sebou vždycky mívali takový to… jak bylo v devadesátkách módní mít kámoše gaye.“

To myslel vážně? To myslel kurva vážně? „Nejsem si jistej, že bych to řekl úplně…“

„A když je řeč o svatbách,“ JoJo se rozzářil jako komiksový sluníčko, „můžu mu to říct?“

Miles svýho kluka políbil na temeno jeho maličkatý hlavičky. „Teď už budeš muset.“

„Budeme se brát!“

Podíval jsem se dolů na JoJovu nataženou ruku, vážně měl na prstě třpytivej kroužek osázenej diamantama, navíc vkusnější, než bych kdy vybral já, a vkusnější, než bych kdy čekal od Milese. Možná ho koupil za peníze, který dostal za to, že mě zaprodal. „Ach,“ vydechl jsem, a když mi došlo, že nejspíš čekali trochu živější reakci, dodal jsem: „Gratuluju.“

Vteřinu jsme všichni mlčeli, ale trapnost toho okamžiku byla dostatečně hlasitá. Co jsem měl jako říct? Miles stál přede mnou, zubil se na mě jako nejlepší prodejce hrnců seniorům, chlubil se svým rozkošným snoubenečkem, jako by byl štěňátko, co se nosí v luxusní kabelce, a choval se, jako by mě vůbec nezradil.

„Každopádně,“ pokračoval jsem, „měl bych. Mohl bych. Jo.“

Snažil jsem se rozmotat jazyk a zrovna začal hrát „Tartarus“.

„Tartarus“. Průlomovej singl z multiplatinový desky Jona Fleminga Kyvadlo světa. Jako součást pozdvižení před druhou sezónou reality show Plný pytlík poskytl můj otec sérii silných, upřímných rozhovorů o tom, jak ho jeho boj s rakovinou konfrontoval s vlastní smrtelností a jak si díky němu uvědomil, na čem v životě opravdu záleží. Skutečnost, že rakovinu nikdy neměl, že mu nikdo nikdy neřekl, že má rakovinu, ani mu nedal žádnej důvod k podezření, že by rakovinu mohl mít, v tom rozruchu úplně zanikla. John Fleming se stal ztělesněním všech, kdo s touhle nemocí bojujou, a dokonce dělal veřejnou osvětovou kampaň pro britskou Národní zdravotní službu.

Každopádně. Kyvadlo světa bylo celý o tom, jak byl kurevsky moudrej a geniální, když už nebyl sobeckej mladej kokot, ale sobeckej starej kokot, a „Tartarus“ byly jen sebestředný bláboly o tom, jak se postavil svým démonům a teď byl silnější než dřív, za který ten bastard dostal Grammy. Přál jsem si, aby odtáhl do prdele a zůstal tam. Hlavně proto, že to poslední, co jsem potřeboval při nečekaným setkání s narcistickým bývalým, kterej mě prodal za krátkodobej zisk, bylo připomenutí mýho narcistickýho otce, kterej mě prodal za krátkodobej zisk.

Pokusil jsem se myslet na něco jinýho a koukl na telefon. Moje textovka Oliverovi se nějak automaticky opravila z „V pohodě, pusu“ na „V pohodě, usnu“, což spustilo lavinu otázek:

Proč bys usínal?

Nechtěl jsi to poslat někomu jinému?

Luciene, děje se něco?

Budu tam co nejdřív. Jestli se něco děje, řekni mi to.

Omlouvám se, že mi to trvá tak dlouho.

A asi jsem měl odpovědět, ale nemohl jsem. Osud nebo vesmír nebo co to bylo, mi přímo přede mě strčily do cesty mýho očividně šťastnýho a úspěšnýho šmejdskýho bývalýho a sotva půl minuty nato i mýho očividně šťastnýho a úspěšnýho šmejdskýho otce. A i když jsem technicky vzato taky byl očividně šťastnej a úspěšnej, bylo to mnohem míň očividný, protože můj úžasnej přítel advokát trčel v dopravní zácpě, zatímco já si třásl rukou s báječným a dokonalým JoJoem, kterej byl v tý svý duhový vestičce a s třpytivým prstýnkem tak zasnoubenej a krásnej, že to bilo do očí.

A pak jsem si najednou vzpomněl, že na hlavě mám pořád ještě háčkovanou vulvu.

Bridgetini kámoši čekali na další rundu cosma, ale zrovna teď mi moje povinnosti svědkyně připadaly míň důležitý než moje povinnost okamžitě se zdekovat. V baru byl hroznej randál a vedro, potřeboval jsem na vzduch. Takže jsem si zastrčil telefon do džínů a vytratil se ven, abych si sedl a dopřál si chvíli poctivý sebelítosti.

Jenže se ukázalo, že dokonce i to se snadnějc řeklo, než udělalo, protože jsme byli v zasraným Londýně, takže sedět venku by znamenalo sednout si na chodník, přes kterej se snažilo projít asi tak dvacet sedm milionů lidí naráz, všichni zoufale spěchali z místa, kde byli, na místo, kam šli, a nebrali ohled na nikoho, kdo se jim připletl pod nohy.

Neměl jsem v sobě dost sebenenávisti na to, abych se nechal ušlapat, takže jsem se vydal hledat klidnější plácek, ale kvůli dříve zmíněnýmu londýnskýmu problému bylo všude obsazeno a já se nakonec zatoulal až do špatně osvětlenýho parku, kterýmu bych se za normálních okolností vyhnul ze strachu ze zavraždění nebo zatčení.

Přesně v tý chvíli jsem si uvědomil, že mě moje kámoška požádala, abych jí šel za svědkyni na svatbě, o který snila od svých pěti let, a já se právě vykašlal na její genderově neutrální ptačí párty.

Do prdele.

Do prdele, do prdele, do prdele.

Svým způsobem to bylo uklidňující. Lidi se vždycky bojí, že je vztah změní, takže bylo příjemný vědět, že být s Oliverem úplně nezničilo moji schopnost být kámoš na hovno. A partner na hovno. A obecně člověk na hovno.

Do prdele.

Konečně jsem našel prázdnou lavičku a zhroutil se na ni jako pytel hnusnejch brambor – myslím takovejch těch, co na ně zapomenete a začnou z nich vyrůstat divný věci. Protože přesně to jsem byl já, že jo? Byl jsem scvrklá brambora, ze které lezou klíčky. Měl jsem naprosto jednoduchej úkol – nahnat bandu lidí, kteří se mají rádi, do baru, kde by pili ovocný drinčíky a bavili se, ale i tohle jsem posral.

Znovu jsem koukl na telefon.

Kde jsi?

Do prdele. Tohle jsem taky posral.

KDE SI ??!!?? SIOK???!

To mi nepsal Oliver, ale Bridge. Což znamenalo, že si mýho zmizení všimla. Což znamenalo, že jsem v její výjimečnej večer – důležitější výjimečnej večer byl asi ten svatební, takže v její o trochu míň výjimečnej večer – strhl veškerou pozornost na sebe. Sundal jsem si háčkovanej vulvovej klobouček, zíral na něj a on zíral na mě, vyčítavě, jako sexuální Sauronovo oko.

Do prdele.

Byl jsem ta nejhorší svědkyně na světě.

Do prdele.

Byl jsem mizernej kámoš a mizernej přítel a lidi mě pořád podváděli a opouštěli, protože jsem stál za houby a zasloužil jsem si to.

Do prdele.

„Je tu volno?“

Otočil jsem se a uviděl za sebou Olivera. Vypadal legračně upraveně a rozcuchaně zároveň, povolil si kravatu a rozepnul košili, aby bylo vidět jeho tričko s nápisem „Bridgeiny děvky, ne Olivere, je to v pohodě, myslíme to v přeneseným významu a stejně už je pozdě to měnit“. Tvářil se spíš ustaraně než vztekle.

„Jak jsi mě našel?“ zeptal jsem se.

„Bridget říkala, že jsi zmizel, tak jsem se poptal, jestli někdo neviděl vyběhnout z baru vysokého kluka s vagínou na hlavě.“

„Je to vulva,“ opravil jsem ho.

„Prosím?“

„Vagína je uvnitř – vnější část se jmenuje vulva.“

Oliver mi věnoval svůj nejvřelejší, nejkonejšivější úsměv. „Každopádně se takový look nedá přehlédnout.“ Obešel lavičku, sedl si vedle mě a objal mě kolem ramen. Automaticky jsem se o něj opřel. „Bridget mi řekla, že zahlédla Milese. Napadlo ji, že jsi odešel kvůli němu.“

Přikývl jsem. „Taky hráli tátovu písničku.“

Oliver mě trochu stiskl. „To zní jako kalamita. Mrzí mě, že jsem tam nebyl.“

„Mě taky. Do háje, promiň, teda… Bylo by skvělý, kdybys tam byl. Nemyslím to… vím, že jsi musel zůstat v práci.“

„Vím, jak to myslíš.“

„Bylo by skvělý, kdybych mohl říct: ‚Ahoj, Milesi, jdi do prdele, žiju si skvěle.‘ “

Oliver se napůl zasmál. „Klidně jsi to mohl říct.“

„Jo, ale neměl bych žádnej důkaz.“

„Důkaz jsi ty sám.“

Jednoho dne mě přestane překvapovat, že Oliver vždycky přesně ví, co má říct. Ale tohle nebyl ten den. „Do prdele, Olivere. Přestaň být tak… tak… naprosto skvělej.“

Chvíli jsme tam jen tak seděli a já si dovolil cítit se v bezpečí, nechal jsem se objímat a milovat, a on mě vzal za ruku a nic neříkal, protože to nebylo potřeba.

„A taky,“ dodal jsem, protože jsem usoudil, že se příjemný pocity přeceňujou a chtěl jsem ten moment zkazit, „jeho snoubenci je tak dvanáct.“

„Předpokládám, že to nemyslíš doslovně.“

„Ne, ale on je… jako… takovej droboučkej hezoučkej klučík a jmenuje se JoJo. JoJo. Co to je sakra za jméno?“

„Předpokládám, že je to řečnická otázka.“

„Řeknu ti, co je JoJo za jméno,“ pokračoval jsem. „Je to jméno pro šuliny.“

Oliver tam pořád byl a i přes moje rozhodnutí urazit nevinnýho cizího kluka mě neodsoudil. „Možná. I když osobně si myslím, že chlápek, který tě zaprodal a zavinil, že ses bál ještě někdy někomu důvěřovat, je větší šulin.“

„No jo. Je to obrovskej šulin. Což je ironický, protože jeho skutečnej šulin je docela maličkej.“

„Fakt?“ Oliver se na mě znovu usmál. „Nebo jenom chceš, abych se cítil výjimečně?“

„Víš, nemůžu si vzpomenout. Ale zaslouží si mít malýho šulínka. Moc by mě potěšilo, kdybys řekl všem svým kámošům, že má malýho šulínka. Dík.“

To Olivera rozesmálo. „Pro tebe cokoli, Luciene.“

Prostě jsem ho musel políbit.

A pak jsem ho musel políbit ještě jednou. Jen pro jistotu. A pak jsem se cítil… cítil jsem se v pohodě. A zbytek světa mi mohl být ukradenej. Teda nemohl, protože jsem měl přátele a práci a věci, na kterejch mi fakt záleželo. Ale Miles mi mohl být ukradenej a JoJo mi rozhodně mohl být ukradenej. „Myslím…“ řekl jsem. „Myslím, že můžeme jít zpátky.“

A tak jsme vstali, já si znovu nasadil svou čepičku s vulvou a nechal Olivera Blackwooda – svýho úžasnýho přítele advokáta –, aby mě doprovodil na genderově neutrální ptačí párty mojí nejlepší kamarádky. A hluboko v srdci jsem věděl, že všechno bude v pohodě.

Stejně už Milese nikdy v životě neuvidím.

Kapitola 2

„Tak jo,“ řekl jsem Alexovi Twaddlemu. Vážně mi docházely vtipy, ale tenhle rituál byl teď součástí mýho života a já se ho nehodlal vzdát. „Zkusíme tenhle. Řidič autobusu miluje svou práci, ale jednoho dne ztratí nervy s pasažérem a vyhodí ho, chlápek spadne pod auto a umře.“

„Jářku,“ Alex se zatvářil pobouřeně, „to je u řidiče autobusu nepřijatelný.“

„Jo,“ souhlasil jsem, „zachoval se nevhodně a, spoiler, měl by sis to zapamatovat, protože by to později mohlo být důležitý.“

„To je dobrý vědět.“ Alex se na chvilku zahloubal. „Jářku, to by mohlo obecně u těch tvých vtípků pomoct. Naznačit chlapíkovi, čemu by měl chlapík věnovat pozornost.“

„Budu to mít na paměti. Takže toho řidiče pošlou před soud, protože hodil pasažéra pod auto.“

Alex přikývl. „Chceš říct, protože byl špatnej řidič?“

Začínal jsem mít zlý tušení. „Ano, myslím, že ano. I když si myslím, že by tomu říkali prostě vražda. Každopádně ho odsoudili a dostal křeslo.“

„Jářku, to je ironie.“

Zbytek už neříkej. Ne, jdi od toho, hned. „Ironie v jakým smyslu?“

„No, víš, chlapík je špatnej řidič a dostane křeslo. Jářku, to by to bylo komický, kdyby byl tak špatnej řidič, že by k tomu křeslu ani netrefil, co? Taková hříčka.“

„Ano.“ Byl jsem v pasti. Uvězněnej v absurdním vězení metahumoru s aristokratickým volem, kterej byl utajenej génius a jehož největší hobby bylo mě mučit. „Ano, to by bylo směšný. Takže ho teda pošlou do… ehm… na elektrický křeslo a…ehm… on tam netrefí.“

Alex se zazubil. „Aha, protože je špatnej řidič, viď?“

„Ano.“

„Aha. Ve skutečnosti, starý brachu, to ani nebylo tak hloupý, jak jsem čekal.“

Pro takový situace by měla existovat nějaká pohotovostní služba, kam byste zavolali a oni by vás zachránili. „Promiň.“

„Ty za to nemůžeš. I když zpětně si říkám, že když znáš pointu předem, je to pak míň vtipný.“

„Nepovídej.“

Alex přikývl. „No jo, víš, podstatou humoru je překvapení. Takže jestli chceš tenhle vtípek vylepšit, měl by sis trošku víc hlídat, kolik toho prozradíš.“

„Díky. Budu si to pamatovat.“ No tak jo, tohle dál nešlo, skoro jsem –

„Víš co, ukážu ti, jak se to dělá.“

Tohle nemohlo dopadnout dobře.

„Jářku, Rhysi,“ Alex strčil hlavu do kanceláře manažera sociálních sítí. „Máš chvilku?“

Rhys Jones Bowen vyšel pozpátku a mluvil na telefon, kterej držel nad sebou, jako by fotil selfie. „Ahoj, Internete,“ povídal, „já jsem Rhys Jones Bowen z vé ó pé er cé, neziskový organizace zaměřený na záchranu chrobáků. Právě jsem dopil svoje ranní kafe a teď mě volá Alex z vedlejší kanceláře, protože něco chce, takže se podívám, co potřebuje –“

„Co děláš, Rhysi?“ zeptal jsem se.

Podíval se na mě, jako bych se ho zeptal na úplnou blbost, a upřímně, byla to blbost. „Co bys tak řekl? Vysílám živě.“

„Jako zrovna teď?“

„Musíme jít s dobou, Lucu.“

Věnoval jsem mu co nejskeptičtější výraz. „To fakt nemusíme. Půlka našich počítačů pořád jede na windowsech pojmenovaných po roce a na mapě na chodbě jsou dvě Německa.“

Rhys moji prosbu udržet jednadvacáté století za dveřmi naší kanceláře bohužel ignoroval. „Co kdybys pozdravil Internet, Lucu?“

„Odmítám věřit, že tohle někdo sleduje.“

„Promiň, ale mám pět set sedmdesát tři diváků.“

To se mi nezdálo moc a zároveň mnohem víc, než jsem čekal. „A víš to určitě?“

Ukázal mi telefon a já jsem koukal, jak číslo 573 přeskočilo na 574, a pod videem naskakovaly variace na otázky „co to je za kokota?“ a „kde je Rhys?“.

„Můžu ti říct vtip?“ zeptal se Alex. „I když, abych byl naprosto upřímnej, je to spíš Lucův vtip.“

Rhys se otočil, aby se Alex vešel do záběru, a přikývl. „Tak do toho, bude to super,“ volnou rukou naznačil uvozovky, „obsah, jak říkáme my influenceři.“

Alex si uhladil vlasy a snažil se vypadat co nejvíc streamovatelně. „Tak jo, takže máme řidiče autobusu, kterej je ve svý práci dost hroznej, a soudce mu dá trest smrti.“

„To mi připadá trochu přehnaný.“ Rhys obrátil pozornost zpátky k telefonu. „Vidíte, lidi, to je problém britskýho trestního soudnictví. Bohatejm a mocnejm projde všechno. Ale pro obyčejný lidi jako jste vy, já a ten autobusák, pro nás platí jiný pravidla, co?“

Kdybych na to šel chytře, mohl jsem se vytratit, když se ti dva zabavili sami. Nešel jsem na to chytře. „Je to jenom vtip, Rhysi.“

„Sice je to vtip, ale upozorňuje na velmi reálnou sociálněpolitickou nerovnost.“

Měl pravdu. „V původní verzi vtipu někoho zabil.“

„A opravdu ho zabil?“ zeptal se Rhys Jones Bowen s vážnou tváří. „Nebo byl jenom ve špatnej čas na špatným místě? Víš, Lucu, tobě se to lehko řekne, když si sedíš v klídečku ve svý pohodlný kanceláři, ale takový věci se stávají každej den. Obyčejnej autobusák si hledí svýho, ale roky zneužívání bezcitnou veřejností a vykořisťování, do kterýho ho nacpala privatizace systému veřejný dopravy –“

„Zadrž.“ Alexe to najednou začalo zajímat. „Znám spoustu chlapíků, kteří na privatizaci vydělali jmění. Vyjednali si pohádkový slevy a teď mají majlant. A všichni jsou to veselí, milí chlapíci.“

Bože, co jsem to provedl. Jednoduchá slovní hříčka o tradiční práci ve veřejným sektoru se proměnila v debatu o dlouhodobých dopadech thatcherismu. „Víš, oni byli v pohodě,“ řekl Rhys. „Ale jedno nemůže být bez druhýho, co? Na každýho tvýho kámoše, kterej zbohatl z kapitalistický protekce, připadá jeden chudej autobusák, kterej se jenom snaží nějak udržet nad vodou a omylem zabije pasažéra, protože musel odjezdit trojitou směnu, protože jeho dcera potřebuje operaci srdce a na termín se čeká půl roku a –“

„Měl jsem…“ vložil jsem se do toho bezmocně. „Měl jsem se radši zeptat: ‚Co je hnědý a lepkavý?‘ “

„Co je hnědý a lepkavý?“ zeptal se Alex.

Omluvně jsem se na něj usmál. „Čokoláda.“

„Pravda.“ Alex souhlasně přikývl. „Jo, ten jsi měl říct. Pak bychom nemuseli zabrušovat do politiky.“

Rhys se na mě usmál, jako bych to totálně dojebal, ale on se na mě milostivě nezlobil. „Ale i tak je fajn si čas od času pěkně podebatovat, co? Příští týden probereme náboženství.“ Znovu obrátil pozornost k telefonu. „Každopádně, přátelé, to je ode mě zatím všechno. Musím se pustit do práce. Nezapomeňte se podívat na webový stránky vé ó pé er cé a sledujte nás na twitteru, jů tůb, instant gramu, tik taku a only fans. Zatím.“

Ukončil živý vysílání a zastrčil si telefon do kapsy.

„Ehm, Rhysi,“ začal jsem váhavě, „co byla ta poslední platforma?“

„Tik tak? Dneska musí být každej na tik taku, Lucu. Videoobsah je nejdůležitější.“

„Musíme držet krok s dvacátým stoletím,“ přidal se k němu Alex.

„Nemyslím tiktok,“ řekl jsem. „To potom.“

Rhys se rozzářil. „Aha, ty myslíš only fans? Četl jsem o tom v jednom článku, prý je teď hodně populární, takže jsem si jako manažer sociálních sítí řekl, že tam nesmíme chybět. A celkem nám to tam šlape.“

„Vážně?“

„Jo. Akorát po mně lidi chtějí, abych si sundal košili.“

Nebyl jsem si jistej, jak moc jsem to s ním chtěl rozebírat. „A děláš to?“

„Posledních pár týdnů ani ne, byla trošku zima.“

Tak jo. Už ani slovo. „Paráda. To ti přeju. Je bezva, že přebíráš iniciativu. Musím letět, mám hrozně důležitej… fundraising.“

Ne že bych zdrhl, ale zdrhl jsem. Když měl člověk vlastní kancl, aspoň se měl kam zašít, když zjistil, že jeho kolega nevědomky zabředl do soft-core porna. Což se sice nedělo tak často, ale mít ve VOPCu zašívárnu bylo moc, moc příjemný.

Můj stařičkej počítač se sotva rozjel, když mi zavibroval telefon. V náhledu textovky stálo „Jen pro informaci“, takže jsem věděl, že mi píše Oliver, ještě než jsem uviděl jeho jméno.

Jen pro informaci, myslím, že nás vyfotili, když jsme se vraceli na večírek.

Jestli chceš, můžu ti ten článek poslat, ale není se čeho bát.

Před dvěma rokama bych ho už měl přečtenej, protože jsem měl nastavený upozornění na googlu. Ale tohle moje nový, rozumný a klidný já si o sobě nemuselo číst každou zmínku v každým bulvárním plátku. Nemusíš, odepsal jsem. Věřím ti.

Dveře se otevřely a do kanclu strčil hlavu Alex Twaddle. „Lucu, starouši, doktorka Faircloughová tě chce vidět kvůli něčemu mediálnímu.“

Do prdele. To snad ne.

Nebo jo, pošli mi to. Asi bych si to měl přečíst,

ať vím, jak se bránit.

O pár vteřin později mi přišel odkaz na urážlivou slátaninu. Titulek Vždycky jsme věděli, že je to píča jsem považoval za nespravedlivej ze dvou důvodů: zaprvý protože to samozřejmě nemohli vědět, napsali to jenom kvůli tomu vulvovýmu čepečku, a zadruhý proto, že jsem ani vůbec nic nedělal. Šel jsem s přítelem přes park. Bez tý vulvy na mojí hlavě by to byla docela hezká fotka. Do háje, i s tou vulvou to byla hezká fotka.

Ale doktorka Faircloughová se mnou stejně chtěla mluvit. Což nebylo… nebylo to dobrý. Už skoro dva roky šlo všechno hladce. Poslední Broučí párty byla obrovskej úspěch. VOPC měl víc sponzorů než kdy jindy. Co víc by ode mě chtěla? Abych si našel dalšího, ještě slušnějšího kluka?

Rozhodl jsem se, že pobouření bude lepší než strach, napochodoval jsem ke kanceláři doktorky Faircloughové a vrazil dovnitř.

„Ach, O’Donnelle,“ řekla. „Právě jsem viděla tuhle fotku.“ Otočila monitor směrem ke mně a ukázala mi mě, Olivera a háčkovanou vulvu.

A já se rozhodl tentokrát neustoupit. „Jo. To jsem já. A tohle je můj přítel, kterýho miluju, a mám na hlavě klobouček ve tvaru vulvy, protože penis mi přišel heteronormativní a lomeno nebo transfobní, takže jo, procházel jsem parkem s háčkovanýma stydkýma pyskama na hlavě a nestydím se za to, a pokud s tím má vedení VOPCu problém, měli by si uvědomit, že teď chodím s právníkem a klidně je zažaluju.“

Doktorka Faircloughová přesně jednou mrkla. „Chtěla jsem se ujistit, že jste v pořádku.“

„Aha.“ Neměl jsem v plánu se s ní hádat. Ale cítil jsem se trochu jako toreador, kterej se objevil v aréně a býk se ho zdvořile zeptal, jestli nepotřebuje podržet plášť.

„Koneckonců,“ pokračovala, „je to velmi urážlivý titulek. Nazývají vás číčou.“

Ne tak docela. „Už jsem se o sobě dočetl horší věci.“

Doktorka Faircloughová znovu přesně jednou mrkla. Občas mi připomínala kudlanku nábožnou. „Tedy, děkuji za tento krátký rozhovor. Doufám, že vám taková emocionální podpora stačí.“

Bylo docela vtipný, že mi fakt stačila. Jo, byl jsem si docela jistej, že doktorka Faircloughová upřímně považovala lidský pocity za evoluční slepou uličku způsobenou zcestným nedostatkem exoskeletonu, ale snažila se a já to bral. „Díky, doktorko F.“

„Neříkejte mi doktorko F.“

„Omlouvám se. Díky, doktorko Faircloughová.“

Žil jsem si v takové pohodindě, že když mi nikdo nevyhrožoval, že jestli nezměním celou svou osobnost, přijdu o práci, cítil jsem spíš úlevu než euforii, ale i zpátky v kanclu jsem byl při rozesílání e-mailů potenciálním sponzorům na další Broučí párty celkem dobře naloženej.

Asi o hodinu později někdo zaklepal na dveře. To bylo neobvyklý samo o sobě, protože ve VOPCu se prostě neklepalo. U nás se všude vráželo jako do chlíva, v jednom kuse jsme se někde courali a navzájem se polívali horkým kafem.

„Dále,“ vyhrkl jsem bez přemýšlení.

Dveře se otevřely a stál v nich Miles. I bez svýho snoubence pořád vypadal jako chlap, kterej dobře ví, že je zasnoubenej s uzlíčkem třpytek a úžasu, a tvářil se skoro namyšleně. „Ahoj.“

Byl jsem moc v šoku na to, abych se naštval, moc naštvanej na to, abych byl v depresi, a moc v depresi na to, abych byl v šoku. „No ahoj?“ Pokusil jsem se, aby to znělo zčásti jako pozdrav, zčásti jako zahájení výslechu.

„Já… po tom včerejšku… promluvil jsem si s JoJoem a vysvětlil mu, kdo jsi a proč to bylo trapný –“

„Bylo to trapný?“ zeptal jsem se nevšímavým tónem, jako bych si nepřál zdrhnout a zalízt do nory.

„Ty víš, že bylo. A vím, že to s náma nedopadlo dobře.“

Málem jsem to nechal být. Ale nakonec jsem se přemohl. „Nedopadlo dobře? Tys mě kurva prodal zkurvenýmu bulváru. To není žádný ‚nedopadlo dobře‘, ty jsi mě totálně podrazil.“

„Byl jsem mladej, blbej a bezohlednej.“

„Byl jsi mladej a kretén.“

„Pojďme si to říct narovinu, Lucu.“ Věnoval mi ten svůj úsměv, kterej uměl proměnit normální nohy na rozklepaný želé. „Sám jsi byl tak trochu kretén.“

„Dobře, takže jsme oba byli kreténi. Ale jeden z nás za to dostal padesát tisíc.“

Měl tu drzost nasadit zklamanej výraz. „Nedělej, že šlo o peníze. O peníze nešlo.“

„Aha, dobře. Takže jsi mi prostě chtěl ublížit? Super, to je mnohem lepší.“

Miles se bez zeptání posadil na jedinou volnou židli v kanclu. „Tak jsem to nemyslel. Já… asi jsem si připadal v pasti a přišlo mi to jako cesta ven.“

„A ty prachy byly jenom bonus?“

Konečně měl tu slušnost vypadat zahanbeně.

„A proto,“ jel jsem dál, „se tu po všech těch letech zjevíš a řekneš mi tohle? A co jako, tím se to má všechno spravit?“

Sklopil hlavu. „Ne, spravit ne. Chtěl bych tě… JoJo by tě rá– My bychom tě rádi pozvali na svatbu.“

„Promiň.“ Probodl jsem ho nepřátelským pohledem. „Asi jsem se přeslechl, ale na jednu absurdní chviličku jsem myslel… Ty jsi mě právě pozval na vaši svatbu?“

„Ano.“

Nemohl jsem dopustit, aby mu tohle jen tak prošlo. „Počkej, promyslím si to. Já asi… nepřijdu? Nebo co takhle? V žádným případě nepřijdu, co to do prdele meleš za sračky, ty podělanej šmejde?“

„Máš prá–“

Do prdele. Už zase. Byl jsem Bruce Willis ve Smrtonosný pasti 2 – už podruhý v životě se na mě řítila stejná podělaná pohroma. „A neříkej, že mám právo se zlobit. Vím, že mám právo se zlobit. Jenže dokud jsi nevpadl do mýho kanclu jako… jako… jako nějakej Vilém Dobyvatel… nemusel jsem se zlobit, protože jsem na tebe vůbec nemusel myslet. Mohl jsem myslet na obyčejný věci, třeba na práci a na mýho kluka a na to, že si jeden z mých spolupracovníků neuvědomuje, že je amatérská pornohvězda.“

„Amatér–“

„Neptej se.“

Miles vstal a uhladil si sako způsobem, kterej křičel „tohle se vymklo z ruky a já jsem tu jedinej rozumnej“. „Podívej,“ řekl. „Věděl jsem, že bude risk za tebou přijít.“

„Co přesně sis myslel, že riskuješ? Protože podle mýho názoru nemáš touhle návštěvičkou co ztratit.“

Očividně to hodlal ignorovat. „Pro JoJoa by hodně znamenalo, kdybys přišel.“

„Já JoJoa ani neznám. Proč ho to zajímá? Proč by to mělo zajímat mě?“

„Byl jsi důležitá součást mýho života, takže mi připadá správný tě –“

To dávalo smysl. Byly to sobecký bláboly, ale dávaly smysl. Tohle byl Milesův typickej styl. „Aha, jasně, takže ti jde o rozhřešení. Chceš mě tam, abys mohl hodit za hlavu ten hnus, co jsi mi provedl, a začít krásnej novej život se svým krásným novým manžílkem a říct si: ‚To je dobrý, nemusíš se cítit špatně, Luc je v pohodě, přišel přece na svatbu.‘ “

„Popřemýšlej o tom.“ Miles ze saka vyndal kartičku smetanový barvy s jemným potiskem a položil ji na stůl vedle mě. „Pro nás oba bude nejlepší, když se přes to přeneseme.“

A to byl ten problém. Já už se přes to přenesl. Byl jsem přes to přenesenej přímo ukázkově. „Jdi pryč.“

Neprotestoval, ale ve dveřích se zastavil a hodil po mně záhadný „uvidíme se“. Seděl jsem u svýho stolu a zíral na pozvánku na svatbu, na které stříbrným kudrlinkovaným písmem stálo: „PAN MILES EDWARD GREENE A PAN JOHN JOSEPH RYAN VÁS S RADOSTÍ ZVOU NA OSLAVU JEJICH SŇATKU. PROSÍME O POTVRZENÍ ÚČASTI.“

Kapitola 3

Byl jsem na řadě s vařením. Tím myslím, že to byl ten jeden večer v měsíci, kdy můj nepotlačitelnej blbej pocit z toho, že nikdy nevařím, přehlušil moje i Oliverovo vědomí toho, že umím vyplodit jen blafy. Protože Oliver po dlouhý e-mailový konverzaci s Bronwyn dospěl k závěru, že jestli mu fakt jde o dobrý životní podmínky zvířat, je eticky neobhajitelný být jenom vegetarián, a ne rovnou vegan, a kompletně vyřadil živočišný produkty, rozhodl jsem se udělat duhovej koláč s vrstvama sladkejch brambor, mangoldu a celeru. Když jsem si před pár dny googloval „dobré veganské recepty“, připadalo mi to jako skvělej nápad. Když jsem bloudil po tescu a snažil se najít celer, už mi to připadalo jako celkem blbej nápad. A když jsem se začal pokoušet spatlat koláč dohromady, měl jsem to za hodně blbej nápad.

Tak zaprvý jsem koupil hotový těsto, který nebylo veganský, takže jsem se musel pustit do domácího. Hodně rychle jsem pak zjistil, že splácat vlastní těsto z kokosovýho mlíka, mouky a mandlovýho oleje bylo fakt, fakt náročný. Hlavně když jsem to podle receptu měl zvládnout během dvaceti minut, zatímco se pekla červená řepa, aby se to pak všechno pěkně spojilo.

Hodinu a deset minut po začátku údajně hodinový přípravy, kterou slibovali v receptu, jsem byl po lokty umatlanej od mouky, žongloval se třema plechama, který musely jít do trouby v různou dobu, snažil se zjistit, jestli moje těsto potřebovalo víc kokosovýho mlíka (pro jistotu jsem ho koupil hodně) nebo mouky (pro jistotu jsem jí koupil hodně) nebo míň jednoho nebo druhýho (ale jak bych to jako vyndal?), a rychle se vrátil ke svýmu přesvědčení, že bych měl mít do kuchyně zakázanej přístup.

Po dlouhý snaze mi z toho vzniklo těsto konzistence plastelíny. Nacpal jsem ho do dortové formy a začal na něj skládat vrstvy mangoldových listů a semoliny, která asi měla vcucnout šťávu, ale začínal jsem tušit, že nevcucne nic. Vrazil jsem tu katastrofu do trouby, nastavil časovač a chviličku jsem se zoufale snažil uklízet, než mi došlo, že nemám ponětí, kde začít.

Oliver dorazil domů ve chvíli, kdy se spustil alarm detektoru kouře. „Krásně to voní,“ zakřičel z předsíně, vešel do obýváku a začal pod detektorem horečně mávat štosem dokumentů, na kterých zrovna pracoval.

„Díky. Původně jsme měli mít k večeři koláč.“

„A co budeme mít?“

„Upřímně?“ Vyšel jsem z kuchyně, jemně jsem mu vzal papíry z ruky a začal mávat místo něj. „Nejspíš něco na donášku.“

Pípání zmlklo, Oliver mi sebral dokumenty a dal mi opožděnou pusu na přivítanou. „Určitě se ti to povede.“

Ještě nikdy se mi nic nepovedlo. Ale v průběhu našeho vztahu jsem Olivera viděl statečně rozžvejkat pečenou dýni vysušenou jako podešev, spolykat špenátovou polívku, kterou jsem vyvařil na marmeládu, a popasovat se s kýblem řídkýho ragú.

Nakonec jsem mu naservíroval jakousi zeleninovou kaši s kouskama buď spálenýho, nebo syrovýho těsta, který připomínaly nepovedený knedlíčky. Oliver si svoji porci bohatě osolil a opepřil a pustil se do toho.

„Není ti nic?“ zeptal se, když se mu podařilo spolknout obzvlášť záludnej kus mangoldu. „Je to poživatelné, ale podle toho svinčíku,“ ukázal na zmasakrovanou kuchyň, „mi připadá, že ses soustředil ještě méně než obvykle.“

Zhluboka jsem se nadechl. Nehodlal jsem mu to oznamovat, jako by šlo o něco důležitýho. Nedovolím, aby se z toho stalo něco důležitýho. „Mluvil jsem s Milesem.“

„Promiň. Nedošlo mi, že tě to setkání tak rozhodilo.“

„Ale ne, zase jsem mluvil s Milesem. Přišel za mnou.“

Oliver měl díky profesnímu tréninku z advokátské praxe, celoživotnímu přikyvování přehnaně kritickejm rodičům a dvou letům předstírání, že mu chutná moje jídlo, perfektně nacvičenej pokerovej výraz, ale stejně mi připadalo, že se mu žárlivě zablesklo v očích. Což mi samozřejmě lichotilo. „Kdy?“

„Dneska. V práci.“

Oliver se zamračil. „To se mi zdá nevhodné.“

„Jo, Miles na vhodný chování nikdy moc nebyl.“ Upřímně, já taky ne.

„Co chtěl?“

„Chtěl říct: ‚Udělal jsem hroznou chybu, uteč se mnou,‘ a já řekl: ‚To si piš, chlapáku. Večer si sbalím kufry.‘ “

Oliver odložil vidličku a probodl mě přísným pohledem. „Luciene.“

„Přišel mě pozvat na svou svatbu.“

„Aha.“ Chvíli byl zticha. „Chceš tam jít?“

Trochu mě překvapilo, že se vůbec zeptal. „Samozřejmě že ne. To by bylo fakt divný.“

„Dobře.“ Natáhl se přes stůl a vzal mě za ruku. Asi to mělo být láskyplný gesto, ale taky se určitě chtěl vykroutit z povinnosti jíst ten koláč. „Tenhle problém se dá dost snadno vyřešit.“

„Prostě…“ Do prdele. Tvářil se, jako by byl při mně, jen abych si musel přiznat, že si tím rozhodnutím vlastně nejsem ani trochu jistej. „Pořád přemejšlím, jestli by mi to mohlo prospět.“

Jemně mi přejížděl palcem po kloubech, jako bychom měli všechen čas na světě a na ničem nezáleželo víc než na tomhle rozhovoru. „V jakém smyslu?“

„Nevím. Jako… v uzavření? Třeba by pomohlo, kdybych mohl vstát a říct: ‚Hele, jednou jsi mě úplně zničil, ale už jsem v pohodě, takže ti přeju hodně štěstí.‘ Jo a taky bych moc rád přišel na jejich svatbu se svým nádherným, úspěšným klukem a celej den se předváděl před tím jeho stupidním, samolibým, vousatým rypákem.“

Oliver se zasmál. „Měl bych se cítit polichocený, nebo zneužitý?“

„Najednou je pod tvoji úroveň nechat se zneužít?“

„Záleží na situaci.“

Bylo hezký tam jen tak sedět s Oliverem, kterej se mnou maličko koketoval, přestože jsem měl mini krizi. Což ale moji mini krizi nijak nezmírnilo. „Pořád se motám v kruhu,“ řekl jsem mu. „V jednu chvíli si říkám ‚proč na něj vůbec myslíš, ať si políbí prdel‘ a pak zase ‚ale nedává mu to nad tebou větší moc?‘, pak se vrátím k ‚nebo možná chce, aby sis myslel přesně tohle‘ a… uf.“

„Jsi komplikovaný, Luciene O’Donnelle.“

„Dík, snažím se.“ Povzdechl jsem si. „I když se mnou vyjebal, celá ta věc s usmířením ve mně probouzí spoustu věcí a já si nejsem jistej, kam chci… no… kam chci ty probuzený věci uložit.“

Oliver konejšivě přikývl. „To dává smysl. Ale jestli tě to zajímá, nevěřím, že se tohle podobá tomu s tvým otcem tak moc, jak si možná myslíš.“

Přesně to jsem si myslel. Jenom bych to možná formuloval trošku jinak. „Fakt ne? Nenabízím tímhle dalším lidem, aby se mnou vyjebali a pak řekli: ‚Hej, pamatuješ, jak jsem s tebou vyjebal? Moc by se mi šiklo, kdybys to hodil za hlavu a řekl, že je všechno v cajku.‘ “

„Myslím, nebo spíš doufám,“ věnoval mi vážnej pohled přes misku s porcí nekoláče, „že rozdíl je v tom, že na Milesovi ti nezáleží. On se nesnaží být součástí tvého života, jenom tě pozval na svou svatbu. A nejspíš ze sobeckých důvodů. Nepochybuju, že jde spíš o to, aby se on a jeho nový manžel cítili líp, než aby ses líp cítil ty. A nechce po tobě nic závazného.“

„Budou čekat dárek.“

Oliver se usmál. „Tak jim kup stojánek na tousty se vzkazem, kdy ti vrátí těch padesát tisíc liber.“

Bavilo mě, když se Oliver takhle do někoho pustil. Moc často se to nestávalo, ale když už jo, obvykle uhodil hřebíček na hlavičku. „Možná to udělám. Jestli tam půjdu. Co myslíš? Měl bych jít?“

„Víš, že to nemůžu rozhodnout za tebe.“

„Proč ne? Bylo by to suprově pohodlný. Stačilo by říct: ‚Promiň, Luciene, šíleně žárlím a odmítám tě pustit na Milesovu svatbu.‘ “

„Promiň, Luciene,“ opakoval Oliver ochotně. „Šíleně žárlím a odmítám tě pustit na Milesovu svatbu.“

„Blbost.“ Pokusil jsem se o co nejpřesvědčivější rozmrzelej výraz. „Vidím, že to nemyslíš vážně.“

Oliver po mně vrhl falešně lítostivej pohled. „Já vím, jsem neschopný přítel, a nevím, jak to se mnou můžeš vydržet.“

„Přece ti to nemůže být úplně jedno,“ škemral jsem.

Oliver o tom chvíli přemýšlel. Na důležitý otázky nikdy neodpovídal unáhleně. „No, lhal bych, kdybych řekl, že mi svatba úplně cizího člověka připadá jako báječné rande. A nic Milesovi nedlužíš, takže ani on, ani JoJo by ve tvém rozhodování neměli hrát roli.“

„Mám takovej dojem, že už máš připravený obrovský ale.“

„Směřoval jsem k tomu, ale zatnul jsi mému ale tipec.“

Byl to hodně vážnej rozhovor o hodně vážnejch věcech a Oliver trávil svůj volnej večer plněním partnerskejch povinností, ale v žádným případě jsem to nemohl nechat bez komentáře. „Olivere, nikdy bych tvýmu ale nezatnul tipec.“

„Luciene,“ snažil se tvářit přísně, ale zjihly mu oči, „hrozně mi ztěžuješ dokončení věty.“

„Promiň. Promiň.“ Odmlčel jsem se. „Dej mi to ale.“

„Ale,“ začal Oliver opatrně, „to, že se Miles chová sobecky, neznamená, že by ti neprospělo jít na jeho svatbu. Jestli ti bude lépe, když tam půjdeš a uděláš tak za vším tlustou čáru, neměl bys to dělat kvůli němu. Dává to smysl?“

Dávalo to smysl. Tak trochu. „Ale co když mi pak bude hůř?“

„Pak se možná budeš muset vrátit k otázce, jestli nad tebou nemá moc.“

Aha. Správně. Poklesla mi ramena. Měl jsem… už jsem takovej neměl být. „Proč nade mnou lidi pořád mají moc?“

„No, jeden z nich byl tvůj otec, takže to bylo dané. A ten druhý je někdo, do koho jsi byl zamilovaný a kdo tě zradil.“

„Takže musím jít na svatbu, abych dokázal –“

Netušil jsem, kam jsem tím mířil, ale Oliver mě naštěstí přerušil. „Nemusíš nikam chodit ani nic dokazovat. Nikomu. Ani Milesovi, ani mně, ani sobě.“

To si myslel on. Ale on nebyl já.

„V každém případě,“ pokračoval, „máš čas. Můžeš si to nechat projít hlavou. A jestli budeš chtít jít, samozřejmě půjdu s tebou. A jestli ne, tak… budu s tebou. A budeme dělat něco mnohem zajímavějšího než jít na obrovskou, drahou párty tvého ex a jeho kluka, kterého jsi viděl jednou, uspořádanou na oslavu jejich vztahu, jenž jde úplně mimo tebe.“

Zamrkal jsem. „Páni. To je cynickej pohled na manželství i na moje poměry, a to jsem syn feťáckýho kreténa, kterej se na mámu vykašlal dřív, než jsem se naučil mluvit.“

„Proti manželství obecně nic nemám.“ Oliver se křečovitě pousmál. „Ale když mě nezajímá ten pár, tak mě prostě nezajímají ani ty šaškárny okolo.“

Přesně to jsem si myslel taky. S organizováním Bridgeiny svatby jsem souhlasil jenom proto, že to je moje nejlepší kamarádka a byl jsem si jistej, že si všechno důležitý naplánuje sama. Velkou roli v mým postoji hrálo i to, že jsem manželství považoval za něco, co bych nikdy nedokázal. A možná bylo hezký si představovat, že kdybych vyrůstal v dnešní době, mohl bych celý dny snít o pohádkový svatbě s mužem mých snů. Ale pak mi taky připadalo, jako bych si nechal něco ujít. „Chápu to. A aby bylo jasno, Miles mě vůbec nezajímá. Jako fakt vůbec. Ani trošičku.“

„Dobře.“

V jeho „dobře“ byla pevnost, která působila definitivněji než to, co naznačovalo jeho chování – podpořím tě, ať se rozhodneš jakkoli. „Olivere,“ řekl jsem, protože jsem to chtěl slyšet, „ty trochu žárlíš, že jo?“

„Ne.“

Odpověděl tak rychle, že to vyznělo nepřesvědčivě. Vítězoslavně jsem se usmál. „Ale jo. Ach bože, ty žárlíš. To je úžasný, protože to znamená, že mě máš tak rád, že nechceš, aby mě měl někdo jinej. Nebo možná hodně urážlivý, protože to naznačuje, že jsem tak narušenej, že bych se vrátil k týpkovi, kterej mě zaprodal a bere si někoho jinýho.“

„No, očividně tě mám rád, Luciene,“ zamumlal Oliver. „Obecně. Ne nutně právě teď. A vím, že je to iracionální. I když mě opustila spousta lidí, vždycky to bylo z banálních důvodů, ne že by se vrátili ke svému bývalému na jeho vlastní svatbě.“

Kdysi dávno by tohle byla nahrávka ke škádlení a já bych řekl něco jako „slibuju, že až tě opustím, bude to kvůli banalitě“. Ale Oliver dostal kopačky už mockrát, a přestože by věděl, že vtipkuju, takovýhle vtipkování by se ho dotklo. „Slibuju, že tě neopustím. Ani kvůli Milesovi. Ani kvůli tomu, že jsi vegan. Ani proto, že ses na mě tenkrát hrozně naštval, když jsem nechal ponožky v obýváku.“

Oliver ožil. Oči se mu ocelově zaleskly. „Ponožky patří na své místo,“ řekl.

Trochu mě vzrušovalo, že mě Oliver kárá kvůli ponožkám, což asi něco vypovídalo o mým divným mozku nebo o našem vztahu. „Omlouvám se.“ Marně jsem se pokusil znít zkroušeně. „Jsem špinavá ponožková coura.“

„Luciene, snažíš se proměnit moje podráždění z toho, že sis po sobě neuměl uklidit ponožky, v nějakou sexuální hru?“

Vrhl jsem na něj pohled plnej naděje. „Funguje to?“

„No, udělal jsi hrozný nepořádek v kuchyni.“

„Já vím. Zasloužím si trest.“

„Už jsi byl potrestán,“ podotkl Oliver. „Musel jsi jíst ten příšerný koláč.“

„Myslel jsem jinej trest.“

Oliver vstal a pečlivě sklidil misky ze stolu. „Formulovat sex se mnou jako formu trestu nezní tak lichotivě, jak si asi myslíš.“

„Jenže ‚pojď a udělej mi to, protože se ti moc líbím‘ nezní jako rajcovní flirtování.“

„Ale Luciene,“ špitl Oliver měkce, „mně se líbíš. Moc, moc se mi líbíš.“

Dobře, možná to fungovalo. Až na to, že i po dvou letech vztahu a sebepéče a emocionálního vývoje mě pořád děsilo, jak se při sexu cítím zranitelnej. Proto pro mě bylo mnohem snazší říct „naplácej mi, chlapáku“, což jsem nemyslel vážně a oba jsme to věděli, než „miluju tě, objímej mě“, což bych rozhodně myslel vážně. A snažil jsem se najít způsob, jak to vyjádřit – viz výše, Re: emocionální vývoj –, když se Oliver vrátil bez misek a pevně mě chytil za zápěstí.

„Co to…“ začal jsem, když jsem se ocitl na stole.

„Ukazuju ti, jak moc se mi líbíš.“

Sakra. Pomoc. Moje emoce. Udatně jsem se pokusil netát. „Mrzelo by mě, kdybysme s tím stolem něco udělali.“

„Vážně?“ zeptal se. „Mně by to totiž bylo úplně jedno.“

A pak mě políbil a mně už to taky bylo jedno. Protože ať se dělo cokoli – navzdory svatbě Milese s JoJoem Ryanem a Bridgeině svatbě a zmatku z mojí minulosti a zmatku, kterej jsem se chystal udělat ze svojí budoucnosti –, Oliver byl můj a já byl jeho a byl jsem do něj tak trochu úplně, trapně, nechutně zamilovanej. Zvlášť když přesně věděl, jak se mě dotýkat, drsně a něžně a opatrně a nekonečně… jak to uměl jen on. Když věděl, jak mě přimět zapomenout na moje nejistoty a nízký sebevědomí, abych se nebál k němu tisknout tak, jak jsem potřeboval, a nechat ho, aby se ke mně tiskl tak, jak potřeboval on. A abych se nebál mu povědět, jak je úžasnej a jak moc jsem s ním šťastnej. A pro všechny ostatní věci jsem právě začínal hledat slova.

A ani jsem neřekl „já ti to říkal“, když jsme úplně zdemolovali stůl.

Kapitola 4

Dalších pár dní jsem zvažoval pro aproti toho, kdybych přijal pozvání na Milesovu svatbu. Zatím mi přibývaly argumenty do sloupečku „proti“: byl by to opruz, Oliver by měl zkaženej večer, když tam nikoho nezná, a… no jo, pak taky ta nepodstatná drobnůstka, že by to působilo jako nevyřčený přiznání, že mi vůbec nevadí, že se mnou Miles tenkrát tak vyjebal.

Ale stejně jsem vhloubi duše chtěl jít.

Protože všechno bylo dobrý. Práce mě bavila, což bych nikomu ve VOPCu nikdy nepřiznal. Můj vztah sOliverem byl silnější než kdykoli předtím, ale po dvou letech sMilesem mě taky rozhodně nenapadlo, že mi tenhle týpek ublíží víc, než mi kdy vživotě ublížila jakákoli lidská bytost. Panebože, co mi to můj mozek dělal? Proč srovnával sobeckýho hajzla, se kterým jsem chodil skoro před deseti lety, sobjektivně lepším mužem, se kterým chodím teď?

Oliver přece byl objektivně lepší, ne? Náš vztah byl objektivně lepší. Byli jsme starší avyspělejší arozumnější a… Počkat. Stali se znás nudaři? Samý bezpečí apředvídatelnost astolní lampy. Vzhledem knedávným událostem jsme se samozřejmě blížili do bodu, kdy budeme mít víc lamp než stolů. Což rozhodně nebyla nuda. Koneckonců jestli ještě rozbíjíme nábytek, tak něco zřejmě děláme dobře.

Tak jo. Přesně proto jsem potřeboval jít na tu svatbu. Potřeboval jsem ukázat svýmu bývalýmu příteli, snoubenci mýho bývalýho přítele, kterýho jsem viděl jednou vživotě, atlupě cizích lidí, že už mě to netankuje, že jsem šťastnej aže jsem se přes to přenesl ajdu dál se svým novým, milionkrát lepším přítelem. Akdybych to udělal dost dobře, možná by mi to uvěřil imůj vlastní mozek.

Do tý doby jsem se ale potřeboval a) sebrat ab) vrátit zminulosti zpátky do přítomnosti. Hlavně proto, že nás sOliverem čekalo pořádný dospělácký rande, na jaký lidi, co jsou spolu ve vztahu, chodívají. Šli jsme– abylo docela těžký to říct svážnou tváří– na večeři ado divadla. Zamluvil nám stůl vrestauraci Stem & Glory, která prý patřila mezi nejlepší veganský podniky vLondýně, ajá pomalu začínal docházet kzávěru, že nejlepší veganský podniky ve městě byly fakt hezčí alepší než konvenční podniky, kde by mi kvečeři naservírovali kousek mrtvý krávy. Apotom… no, to bylo složitý. Oliver chtěl jít na Smrt obchodního cestujícího, ale já mu řekl, že když kvůli němu jdu do veganský restaurace, musí on jít se mnou na muzikál Pretty Woman. Aupřímně, fakticky jsem se těšil.

Teda, trochu jsem se těšil. Měl jsem za sebou docela dlouhej den, protože přestala jet kopírka apak Alex trval na tom, že se ji pokusí opravit, ale zasekla se mu vní ruka aBarbara Clenchová mi zakázala zavolat technika, protože se bála, že kdyby se přišlo na to, že Alex sahal do kopírky, už by nám neplatila záruka. Ne že by byla velká šance, že by se nám ten incident podařilo utajit, protože Rhys Jones Bowen celou dobu vysílal živě aptal se čím dál větší armády svých sledujících, co stím. Evidentně si začali říkat Rhystokrati.

Zrovna jsem odcházel, když mi zazvonil telefon. Bylo to Bridgetino číslo, ale to byla jediná nápověda, že mi volá ona, protože se už delší dobu neozvala. Což bylo první znamení, že se děje něco hodně blbýho. Jasně, její život byla samá katastrofa, ale ona vždycky vykřikovala, jak je všechno vprdeli, autoho si vklidu vyřešila skutečnej problém. Byl to trochu zvláštní proces, ale asi jí to tak vyhovovalo. Když se ale neozývala, znamenalo to, že se fakt zasekla auchýlila se kmojí preferované strategii: předstírat, že problém neexistuje, adoufat, že zmizí.

„Bridge?“ řekl jsem do ticha. „Bridge, co se děje?“

„Jde o…“ byl to její hlas, ale zněla, jako by se dusila. „Jde oToma.“

Do prdele. Existovaly dvě možnosti aani jedna nebyla dobrá. „Je vpořádku?“

„Asi jo,“ odpověděla vztekle. Takže mi volala kvůli něčemu, co Tom udělal, ne proto, že se Tomovi něco stalo. Nebyl jsem si jistej, co je horší.

Na telefonu mi zavrněla zpráva od Bridget. Byla vní fotka. Na které Tom dost pokradmu objímal mladou krasavici. Ata mladá krasavice nebyla Bridget. Člověk, kterej většinu svýho dospělýho života nestrávil rozvíjením hluboce zakořeněných problémů snedůvěrou, by pro to dokázal najít milion důvodů. Bridget však bohužel zavolala mně.

„Sakra, Bridge,“ řekl jsem po chvíli. Trik spočíval vzachování hranice mezi podporou apovzbuzováním, aby zrušila vlastní svatbu. To přece zvládnu. Stačilo být milej aco nejvíc neurčitej aignorovat tu část vlastního mozku, která ječela: „Ona je vháji aty taky. Setkání sMilesem bylo znamení avšechno, čemu věříš, je lež.“ „Hrozně mě to mrzí. Už jsi…“ Co by udělala emocionálně zralá anenarušená osoba? „Mluvila jsi sním otom?“

Zdruhýho konce linky se ozvalo bublání, ze kterýho se nakonec vylouplo: „Nemůžu se mu dovolat.“

Samo osobě to nebylo nic neobvyklýho. Tom čas od času musel na pár dní kvůli práci zmizet. Ale nebylo to zrovna uklidňující. Nebo aspoň mě to neuklidňovalo, anepochyboval jsem, že Bridge to neuklidňuje taky. Snažil jsem se držet neutrálních otázek. „Odkud máš tu fotku?“

„Liz je viděla.“

Kdyby řekla jméno někoho jinýho, bylo by to míň blbý, protože její kámoši byli jako… no, jako já. Typ lidí, kteří se hned bojí nejhoršího amalujou čerty na zeď. Ale Liz byla skutečná vikářka, což znamenalo, že dávat lidem výhodu pochybnosti měla vpodstatě vpopisu práce. Aprotože měla Bridge aToma oddávat, nezdálo se mi, že by jejich svatbu chtěla zákeřně sabotovat. „Říkala ještě něco?“

„Jen to, že spolu byli vkavárně achovali se… chovali se docela důvěrně.“

Určitě existovalo ijiný vysvětlení, proč skoro ženatej chlap seděl vkavárně stajemnou sexy ženou, která nebyla jeho snoubenka, aještě měl vypnutý telefon. Vtu chvíli mě ale prostě nic nenapadalo. „Mám přijít?“

„Nemáš dneska večer rande sOliverem?“ škytla Bridge šlechetně.

Jo. Jo, to jsem měl. Amělo to být super romantický avýjimečný atakový, jaký výjimečný večery svaším dlouhodobým partnerem měly být. „Tohle je důležitější.“

Vydala smutnej vděčnej zvuk, akdyž jsem se ji šesti různýma způsobama pokusil utěšit– každej byl trošku míň uvěřitelnej než ten předchozí–, ukončila hovor.

Apak nastala ta nepříjemná část. No, možná ne tak nepříjemná. Protože Oliver by to pochopil. Ikdyž jsme měli zarezervovanej stůl alístky, který jsme si koupili několik měsíců dopředu. Do hajzlu. Bude to nepříjemný, že jo?

Takže jsem zaťal zuby aOliverovi zavolal.

„Aha?“

„Já vím. Ale… je to moje nejlepší kamarádka.“

„Jo.“

„Vpořádku.“